Справа № 127/9069/26 
Провадження № 33/801/614/2026
Категорія: 149 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач: Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
15 червня 2026 року	м. Вінниця	

Суддя Вінницького апеляційного суду Стадник І.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 126 КпАП України,
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
встановив:
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 статті 126 КпАП України, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 грн. (сорок тисяч вісімсот гривень) на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років, а також стягнуто в дохід держави судовий збір в розмірі 665,60 грн.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив постанову суду скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 не є водієм безпідставно зупиненого автомобіля, при цьому вказав, що автомобілем керувала його сестра ОСОБА_3 .
Звертає увагу на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 13.03.2026 та постанові, що ніби то підтверджує повторність скоєного від 02.02.2026 містяться розбіжності у даті його народження 10.01.2008 та 18.01.2008 відповідно, а тому є сумніви чи йдеться про одну і ту ж особу.
Крім того зазначає, що суд допустив формальний підхід до розгляду справи, зокрема судове засідання відбулось у його відсутність. При цьому наголошу, що навіть при умові, що йому було відомо про розгляд справи, він все одно не зміг би потрапити в приміщення суду, оскільки того дня з 07 год 18 хв по 11 год 55 хв тривала повітряна тривога.
Зазначає, що позбавлення права керування транспортними засобами на 5 років позбавить його в майбутньому мати можливість заробляти кошти, виїхати за кордон та покращити його фінансовий стан.
Одночасно, ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки ОСОБА_1 не був присутній при ухваленні цієї постанови.
Згідно з статтею 289 КпАП України апеляційний суд має право поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в разі наявності поважних причин пропуску зазначеного строку з боку особи, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.
З забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, причини пропуску процесуального строку слід визнати поважними та поновити заявнику строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2026 року
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і розгляду справи, до суду не з`явився, що відповідно до статті 294 КпАП України не перешкоджає апеляційному розгляді справи.
Так, судову повістку ОСОБА_4 надіслано за зареєстрованою в установленому законом порядку адресою його місця проживання, проте повернуто відділенням зв`язку в зв`язку з його відсутністю. 
ОСОБА_4 як апелянт і ініціатор судового процесу в суді апеляційної інстанції зобов`язаний слідкувати за його перебігом у випадку, якщо не отримує поштову кореспонденцію за місцем проживання.
Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 294 КпАП України, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, що досліджувалися судом першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Положеннями частин 1, 2 статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення, окрім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КпАП України передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Так, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, об`єктивно з`ясував та дослідив всі обставини справи і докази у ній та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини та наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП.
Такий висновок суду підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема: 
-протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №613610 від 13.03.2026 року, де викладена фабула вчиненого правопорушення; 
-копією постанови серії ЕНА №6604038 від 02.02.2026 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП; 
-витягом адмінпрактики від 16.03.2026 року , що підтверджує повторність вчиненого 13.03.2026 року правопорушення;
-довідкою обліку за змістом якої ОСОБА_1 притягувався до відповідальності за ч.2 ст.126 КпАП України, і на нього накладено штраф в сумі 3400 грн;
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №613610 водій ОСОБА_1 13.03.2026 року о 08:20 год. у м. Вінниці по вул. Київській, буд. 173, керував транспортним засобом марки (моделі) «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом. 
Дії ОСОБА_1 кваліфіковані працівниками поліції за частиною 5 статті 126 КпАП України, оскільки вказане правопорушення було вчинене ним повторно протягом року, що підтверджується постановою серії ЕНА №6604038 від 02.02.2026.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки такі докази містять фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, зібрані у порядку, встановленому КУпАП.
Що стосується доводів апелянта в частині недоведення факту керування ним транспортним засобом, то такі спростовуються зібраними та дослідженими по справі доказами, як в суді першої так і апеляційної інстанцій, а невизнання ним своєї вини у скоєному в апеляційній скарзі, слід розцінити як спосіб уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення, та відхиляє їх.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).
Що стосується покликань апелянта щодо необґрунтованого накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на п`ять років, то апеляційний суд вважає такі безпідставними, так як відсутність у правопорушника посвідчення водія на час вчинення правопорушення не виключає можливість застосування до нього такого стягнення як позбавлення права керування транспортними засобами (Постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 року у справі № 702/301/20).
Крім цього, з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права, також вважаю за потрібне звернути увагу на наступне рішення.
Так, у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року ЄСПЛ у складі його Великої Палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Таким чином, відомості про те, що ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційних вимог з урахуванням встановленої законодавцем санкції, та суспільної небезпеки правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП.
Отже, накладення судом першої інстанції адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років, не лише відповідає санкції ч. 5 ст. 126 КУпАП України, вимогам ст.ст. 33, 34 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнення, а також є співрозмірним скоєному адміністративному правопорушенню.
При цьому апеляційний суд зауважує, що санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП є безальтернативною, вона передбачає обов`язкове накладення штрафу в розмірі 40 800 грн та обов`язкове позбавлення права керування на строк від 5 до 7 років.
Що стосується посилання на відсутність в матеріалах справи доказів повторності вчинення ОСОБА_1 через відсутність у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності від 02.02.2006 року відмітки про набуття нею законної сили та відомостей про отримання її порушником, то апеляційний суд вважає такі безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до п.5 Розділу VІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі № 1408/27853 від 10.11.2015, у разі встановлення повторності правопорушення до протоколу (якщо протокол складається) долучається довідка, у якій міститься інформація про дату вчинення попереднього адміністративного правопорушення і прийняте в справі рішення.
Повторним відповідно до статті 35 КУпАП визнається вчинене особою протягом року однорідне правопорушення, за яке її вже було піддано адміністративному стягненню.
Так, як вбачається із матеріалів справи, працівниками поліції до протоколу про адміністративне правопорушення від 13 березня 2026 року долучено довідку інспектора ВАП Ящук Т., згідно якої ОСОБА_1 на підставі постанови від 02.02.2026 року №ЕНА 6604038 притягався до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу 3400 грн.
З цих же підстав розбіжності у даті народження, про які стверджує апелянт, за умови правильності написання його прізвища, ім`я, по батькові, а також місяця та дати народження, однозначно не свідчать про відсутність ідентичності особи, а є очевидною опискою, яка не виключає допустимість таких доказів, та не може бути підставою для скасування судового рішення.
Крім того, ОСОБА_1 не надав жодного належного доказів на спростування того, що він раніше не притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КпАП України.
При цьому, апеляційний суд з урахуванням вищенаведеного вважає, що стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років, накладено на правопорушника з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП та відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі порушника, ступеню його вини та є необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети виховного впливу та запобігання вчиненню ОСОБА_1 нових правопорушень.
Не приймаються й до уваги доводи апеляційної скарги про те, що через тривалу повітряну тривогу у день розгляду справи міським судом ОСОБА_1 , навіть за умови, що йому було відомо про судове засідання, все одно не зміг би потрапити до приміщення суду.
Так, відповідно до відкритих джерел, що містяться у Інтернет - сервісах, 01 травня 2026 року у м. Вінниці та Вінницькій області дійсно оголошувалась повітряна тривога, яка тривала 4 години, проте небезпека розпочалася об 11 год 16 хв та тривала до 14 год 20 хв, а не з 07 год.18 хв як про те наполягає апелянт у скарзі. При цьому судове засідання було призначено на 10 годину цього дня, про що ОСОБА_1 був повідомлений належним чином.
З огляду на викладене, мотиви наведені апелянтом в апеляційній скарзі про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд визнає такими, що спрямовані виключно на ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.
Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для її скасування або зміни, апелянтом не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.
Таким чином, виходячи з аналізу доказів досліджених судом першої інстанції та перевірених під час апеляційного розгляду матеріалів справи, висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення та кваліфікація його дій за ч.5 ст.126 КУпАП є правильним.
З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2026 року є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачаю.

Керуючись статтями 251, 268, 289, 294 КпАП України, суд, -
постановив:
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2026 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2026 року- без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя          І.М. Стадник