ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 травня 2026 року
м. Харків

справа № 619/3341/23
провадження № 22-ц/818/2723/26

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Харківська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Нечипоренко І.М., -
в с т а н о в и в :
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просить вирішити питання про відшкодування йому моральної шкоди за незаконне перебування під слідством в період з 04.10.2002 по 10.03.2009, із розрахунку 1 мінімальна заробітна плата за кожен місяць перебування під слідством.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2026 року заяву залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження до суду першої інстанції.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; вважає, що суд першої інстанції безпідставно залишив заяву без розгляду. Зазначає, що залишаючи без руху заяву суд першої інстанції вказав недоліки позовної заяви та строк їх усунення, але не зазначив спосіб усунення недоліків. Незважаючи на це суд першої інстанції залишив без розгляду уточнену заяву, посилаючись на те, що ОСОБА_1 за захистом свого порушеного права має звернутися до суду саме з позовною заявою в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених ст.ст.175, 177 ЦПК України. Разом з тим спосіб виправлення недоліків зазначив не в ухвалі про залишення без руху, а в ухвалі про залишення без розгляду після оцінки наданої заявником заяви щодо виконання вимог ухвали суду про виправлення недоліків «позовної заяви». Крім того звертає увагу на те, що визначення в заяві мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, яка встановлена законом не породжує спір про право, тому може бути розглянута не у позовному провадженні.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Залишаючи без розгляду заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 недоліки заяви, відповідно до ухвали суду від 07.01.2026, не виправлені, у зв`язку з чим, на підставі ч. 13 ст. 187 ЦПК України, заява залишається без розгляду.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 12.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просить вирішити питання про відшкодування йому моральної шкоди за незаконне перебування під слідством в період з 04.10.2002 по 10.03.2009, із розрахунку 1 мінімальна заробітна плата за кожен місяць перебування під слідством.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 07 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 07.01.2026 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі ч.11.ст.187 ЦПК України та надано строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 07.01.2026 від ОСОБА_1 22 січня 2026 року до суду надійшла заява зі збільшенням вимог відшкодування моральної шкоди, у зв`язку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати України, яка не містить всі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2026 року заяву залишено без розгляду на підставі ч.13 ст.187 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює право на справедливий суд. У ч. 1 цієї статті встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частиною 1 ст. 6 Конвенції закріплені такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи, справедливість судового розгляду, публічність розгляду справи та проголошення рішення, розумний строк розгляду справи, розгляд справи судом, встановленим законом, незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.
Відповідно до ч.11 ст.187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Згідно ч. 13 ст. 187 ЦПК України, позовна заява залишається без розгляду, якщо після відкриття провадження у справі позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 07.01.2026 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі ч.11.ст.187 ЦПК України та надано строк для усунення недоліків, а саме: ОСОБА_1 слід звернутися до суду з вимогою саме в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України, з зазначенням відповідача у справі та наданням копії позовної заяви відповідно до кількості учасників справи.
На виконання вимог ухвали від 07.01.2026 року від ОСОБА_1 22 січня 2026 року до суду надійшла заява зі збільшенням вимог відшкодування моральної шкоди, у зв`язку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати України. Інших недоліків заяви ОСОБА_1 не усунув.
У супровідному листі до заяви ОСОБА_1 посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду по справі №201/10234/20 від 08.02.2022, зазначаючи, що вимоги його заяви стосуються відшкодування моральної шкоди у мінімальному розмірі, що не передбачає її розгляду у позовному провадженні, враховуючи відсутність спору.
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній Постанові зазначила у п. 132, що моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої у будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні. У п. 146 зазначено, що з огляду на зазначене суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі правильно вважали, що у контексті цієї справи та своєї заяви ОСОБА_1 мав звернутися до суду з вимогою саме в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін. У п. 149 зазначено, що незазначення ОСОБА_1 відповідача за поданими вимогами позбавляє в подальшому суд у випадку встановлення його неналежності здійснити процесуальні дії щодо його заміни на належного відповідача, оскільки таких правомочностей, як притягнення відповідача до участі у справі за власною ініціативою, у суду не передбачено процесуальним законом, що порушує принцип незалежності та безсторонності суду у поєднанні з принципом диспозитивності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначено, що оскільки Закон про відшкодування шкоди не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Апелянт посилається на те, що визначення в заяві мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, яка встановлена законом не породжує спір про право, тому може бути розглянута не у позовному провадженні.
Разом з тим такі доводи не відповідають вимогам закону.
Матеріали справи свідчать, що у липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури в порядку ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі – Закон №266/94-ВР).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року по справі №201/10234/20 висновує про необхідність чіткого тлумачення положень статей 12, 13 Закону № 266/94-ВР у контексті процесуальної форми вимоги потерпілої особи про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, та виду судового провадження, у якому така вимога підлягає розгляду.
Структура національного законодавства України та його загальний зміст свідчить про те, що процесуальні питання розгляду справ у судах можуть бути врегульовані не тільки процесуальними кодексами, а й нормативними актами, які за своєю загальною суттю хоч і не є процесуальними, однак, врегульовуючи матеріально-правові відносини, містять процесуальні норми, що стосуються процедур такого врегулювання.
Саме до таких нормативних актів відноситься й Закон № 266/94-ВР. Для визначення порядку виконання цього Закону було також прийнято наказ Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі – наказ №6/5/3/41).
Відповідно до положень статті 3 цього Закону 266/94-ВР в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Звертає на себе увагу правова термінологія цієї норми, яка у своїй диспозиції застосовує два терміни, спрямовані на відновлення порушених прав потерпілої особи: відшкодування та повернення.
При цьому положення статті 4 цього Закону 266/94-ВР визначають відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, за рахунок державного бюджету, повернення майна в натурі – пунктом 2, а в разі неможливості такого повернення – відшкодування його вартості за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким його передано безоплатною.
Одночасно положення статті 4 цього Закону 266/94-ВР містять і підстави відшкодування моральної шкоди. Зокрема, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
За положеннями частини першої статті 12 цього Закону 266/94-ВР, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін із дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду – до суду вищої інстанції в апеляційному порядку (частина друга статті 12 зазначеного Закону).
Таким чином, ці положення Закону 266/94-ВР за своєю правовою суттю є процесуальною нормою щодо визначення органу, який уповноважений на розгляд певних звернень громадян, та порядок оскарження прийнятого цим органом рішення.
При цьому положення закону визначають орган, уповноважений на прийняття рішення про відшкодування цих втрат, в тому числі і моральної шкоди, залежно від того, який орган досудового слідства, прокуратури чи суду приймав остаточне рішення у справі, крім касаційного та апеляційного суду.
За загальним змістом цих норм, оскільки зазначені органи повинні винести постанову чи ухвалу, то можна зробити висновок, що відшкодування шкоди у таких випадках проводиться за спрощеною процедурою, адже при відшкодуванні цих витрат потерпіла особа вправі розраховувати на повне відшкодування відповідно до наданих нею документів.
Разом з тим зазначена норма не виключає і спору та передбачає право органу, що розглядає звернення про відшкодування витрат, не погодитись із заявленим розміром, прийняти постанову, з якою потерпіла особа не буде згодна, та право потерпілої особи на оскарження прийнято цим органом постанови до суду. Матеріальна шкода відповідно до статті 12 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню за ухвалою суду, то в разі незгоди потерпілої особи з такою ухвалою вона підлягає оскарженню у порядку, передбаченому ЦПК України.
За таких обставин термін «заява» при зверненні потерпілої особи до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у сенсі Закону №266/94-ВР слід розуміти як вимогу про відшкодування шкоди, і такі справи слід розглядати за правилами позовного провадження. При цьому не має значення назва такої вимоги, якщо з її змісту вбачаються усі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України.
Матеріали справи свідчать про те, ОСОБА_1 у своїй заяві зазначає, що 04 жовтня 2002 року він був затриманий і доставлений до прокуратури Золочівського району Харківської області де його звинуватили у кримінальних діях за ознаками злочину передбачений ч.1 ст.364, ч.ч.1, 2 ст.368 КК України. З 04 жовтня 2002 року відносно нього здійснювалось кримінальне провадження, де він був обвинувачений у кримінальних діях за вказаними статтями КК України. 10 березня 2009 року слідчим прокуратури Золочівського району Харківської області Прокопенко А.С. було винесено постанову про відмову в порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочинів передбачених ч.1 ст.364, ч.ч.1, 2 ст.368 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину. 
Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 12 Закону 266/94-ВР, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін із дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).
У даній справі постанову про відмову у порушенні кримінальної справи відносно позивача від 10.03.2009 року винесено слідчим прокуратури Золочівського району Харківської області(а.с.42-43 том1)
15.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся до керівника прокуратури із заявою про надання роз`яснень про порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.44-45 том 1)
Листом Богодухівської окружної прокуратури від 06.03.2023 року надано відповідні роз`яснення.
Разом з тим ОСОБА_1 звернувся саме до суду з відповідною заявою про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури до суду на підставі ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому подана заява повинна відповідати вимогам ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність заяви ОСОБА_1 вимогам процесуального закону та залишив її без руху а в подальшому залишив її без розгляду, у зв`язку з неусуненням недоліків заяви.
Судова колегія приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Натомість ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди на законних підставах.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 26 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:        О.В. Маміна

Судді:         Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова