Справа № 442/3556/25 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І 
Провадження № 22-ц/811/3074/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
секретар: І.І.Попенко 
З участю:представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 липня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Владімірова Ольга Василівна до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -  
ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Владімірова Ольга Василівна, звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила суд:
- визнати транспортний засіб ВМW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , 105 - первинна реєстрація нового ТЗ придбаного в торговельній організації який ввезено з-за кордону спільною сумісною власністю ;
- стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ВМW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , в розмірі 312 620,00 гривень;
- витрати у виді сплаченого судового збору, витрати на оплату висновку експерта і витрати на правничу допомогу адвоката.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.09.2008 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з дерржавним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2541. 10.01.2025 року відповідач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва (за місцем реєстрації позивача) з позовною заявою про розірвання шлюбу.
Під час перебування у шлюбі сторони придбали: 04.01.2022 року - транспортний засіб: HYUNDAI SONATA, 1999, (2012), № куз. НОМЕР_2 , який відчужили 10.09.2024 року та натомість придбали: 04.12.2024 року - транспортний засіб: BMW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , 105 - первинна реєстрація нового ТЗ придбаного в торговельній організації, який ввезено з-за кордону.
В процесі підготовки документів про поділ спільного майна стало відомо, шо відповідач відчужив рухоме майно без відома та без дозволу другого подружжя, а саме: 29.03.2025 року в ТСЦ № 8048 транспортний засіб BMW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , 105 перереєстрований на нового власника на підставі договору КП № 8048/2025/5242662, укладений в ТСЦ 29.03.2025 року.
З урахуванням того, що таке відчуження спільного майна набутого в шлюбі відбулося без її відома та вона не надавала письмової згоди на його відчуження, вважає, що відповідач зобов`язаний компенсувати їй половину дійсної ринкової вартості реалізованого транспортного засобу, яка згідно висновку експерта складає 312 620.00 гривень. Просить позов задоволити.
Оскаржуваним рішення позов задоволено.
Визнано транспортний засіб ВМW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , 105 - первинна реєстрація нового ТЗ придбаного в торговельній організації який ввезено з-за кордону спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ВМW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , в розмірі 312 620,00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 3126.20 грн, витрати на оплату висновку експерта в розмірі 1500.00 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 30 000.00 грн.
Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . 
Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що ухвалюючи рішення, суд не врахував того, що сторони спору з початку 2023 року фактично припинили шлюбні відносини, що стверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.05.2025 року у справі № 753/477/25 про розірвання шлюбу. Відповідачем подані належні та допустимі докази, які підтверджують, що спірне майно було придбано виключно за його особисті кошти у період фактичного припинення шлюбних відносин, що з урахуванням положень ст.57 СК України відносить це майно до його особистої приватної власності. Посилання представника позивача на те, що спірне майно є спільним об`єктом спільної сумісної власності є безпідставним та не підтверджене жодними належними та допустимим доказами. Позивачкою не надано доказів внесення будь-яких коштів на придбання спірного майна , участі в його купівлі, здійсненні будь-яких дій щодо його утримання , поліпшення, тощо. Вважаючи транспортний засіб об`єктом спільної сумісної власності, позивач безпідставно заявила вимогу про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя. 
Щодо стягнення грошової компенсації вартості автомобіля в розмірі 312620,00 грн, вважає, що долучений представником позивача висновок ТОВ «Експертна служба України» від 25.04.2025 року не є висновком експерта та не відповідає вимогам ст.102 ЦПК України, тому не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.76,77 ЦПК України. Для визначення розміру грошової компенсації вартості транспортного засобу у рамках спору, який розглядається у судовому порядку, необхідно проводити оцінку майна в порядку Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» . 
Щодо стягнутих витрат на правову допомогу, вважає такі неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та затраченим часом. Суд першої інстанції належним чином не дослідив та не проаналізував детальний опис наданих послуг, оскільки послуги з аналізу чинного законодавства, що регулює дані відносини, надання консультації клієнту охоплюється послугами та діями, зазначеними в останніх пунктах вказаного опису щодо підготовки та направлення позовної заяви з додатками відповідачу та в суд, інших заяв по суті справи. Вказані послуги є одним безперервним процесом під час надання правничої допомоги. 
Просить скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Владімірова Ольга Василівна подала відзив на апеляційну скаргу. 
Зазначає, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення справедливим, обгрунтованим та законним. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт припинення шлюбних відносин з початку 2023 року підтверджений рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/477/25 є безпідставним, оскільки такий факт не встановлювався та не досліджувався судом, про що свідчить мотивувальна частина рішення. Зазначення про припинення шлюбних відносин в описовій частині рішення, не є преюдиційними фактами в розумінні вимог процесуального закону. Звертає увагу, що в матеріалах справи наявні докази про те, що у жовтні 2023 року сторони перебували на спільному відпочинку, що спростовує твердження про припинення шлюбних відносин на початку 2023 року. Стверджує, що спірний автомобіль придбаний за кошти від відчуження автомобіля HYUNDAI SONATA, який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач придбав спірний автомобіль за особисті кошти. Щодо вартості автомобіля зазначає, що позивачем надано належні докази його вартості, тому, не погоджуючись з визначеною позивачем його вартістю, відповідач мав право заявити клопотання про проведення товарознавчої експертизи, однак таким не скористався та не надав суду жодного доказу, який би спростовував , що ринкова вартість спірного транспортного засобу є меншою від 625240,00 грн. 
З приводу витрат на правничу допомогу зазначає, що сторона відповідача не подавала клопотання про їх зменшення.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. 
Судом встановлено такі обставини. 
19.09.2008 року сторони зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2541. У шлюбі народилося двоє дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.05.2025 року шлюб між сторонами розірвано.
Під час перебування у шлюбі сторони придбали: 
- 04.01.2022 року - транспортний засіб: HYUNDAI SONATA, 1999, (2012), № куз. НОМЕР_2 , який відчужили 10.09.2024 року;
- 04.12.2024 року - транспортний засіб: BMW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , 105 - первинна реєстрація нового ТЗ придбаного в торговельній організації, який ввезено з-за кордону, який 29.03.2025 року в ТСЦ № 8048 перереєстрований на нового власника на підставі договору КП № 8048/2025/5242662 .
Згідно з висновком ТзОВ «Експертна служба України» виконаного оцінювачем ОСОБА_6 середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу BMW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , станом на 22.04.2025 року становила 625.240.00 гривень.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль BMW ХЗ, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 , придбаний у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відчуження спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу, відбулося без письмової згоди позивача на його відчуження, тому з врахуванням вимог ст. ст. 60, 61,65, 67-70 Сімейного кодексу України, відповідач зобов`язаний компенсувати позивачу половину дійсної ринкової вартості реалізованого транспортного засобу.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя(ст. 60 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. (Постанова ВС у справі 595/324/17).
Відповідач стверджує, що спірний автомобіль був придбаний у період, коли сторони фактично припинили шлюбні відносини, що стверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 травня 2025 року у справі про розірвання шлюбу, тому є його особистою приватною власністю, отже саме на відповідача покладається обов`язок спростування презумпції спільності майна подружжя. 
Колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на те, що факт припинення шлюбних відносин між сторонами спору з початку 2023 року підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 травня 2025 року, оскільки факт окремого проживання сторін зазначеним рішенням не досліджувався та встановлювався. Мотивувальна частина рішення не містить оцінки будь - яких доказів щодо окремого проживання сторін, а резолютивна частина рішення вказує лише на розірвання шлюбу між сторонами. 
Відповідно до ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 зазначено, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини,які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ЦПК України).
Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.
Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Стверджуючи, що автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач не надав жодних належних та достовірних доказів, які підтверджують факт придбання ним автомобіля за кошти, які були його особистою приватною власністю. Не спростовано також твердження позивачки, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, отримані від продажу автомобіля HYUNDAI SONATA, який також був набутий під час шлюбу. 
Посилання ж відповідача на те, що автомобіль був придбаний у несправному стані та він відповідач був змушений брати кредит на його ремонт, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки доказів того, що кредит отриманий із зазначеною метою, та що отримані кошти були витрачені на ремонт автомобіля, а не на інші потреби, матеріали справи не містять.
Колегія суддів також вважає безпідставними аргументи відповідача про те, що позивач не надала доказів внесення будь-яких коштів на придбання спірного майна, участі в його купівлі, здійсненні будь-яких дій на його утримання, поліпшення, тощо, оскільки на позивача покладається лише обов`язок доведення факту набуття майна у період шлюбу, а спростування презумпції спільності майна подружжя у цьому випадку покладено на відповідача, оскільки саме він заперечує, що майно є спільною сумісною власністю подружжя. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не надав належних, достовірних та допустимих доказів на спростування презумпції належності спірного майна до спільної сумісної власності. 
Врахувавши той факт, що відповідач відчужив автомобіль без згоди позивачки, суд обґрунтовано задовольнив її вимогу про компенсацію половини вартості автомобіля.
Згідно з ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.1,2 ст.65 СК України).
Доводи апеляційної скарги про те, що долучений представником позивача висновок ТОВ «Експертна служба України» від 25.04.2025 року не є висновком експерта та не відповідає вимогам ст.102 ЦПК України, тому не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.76,77 ЦПК України, є безпідставними.
Як вбачається з матеріалів справи, висновок, виконано ОСОБА_7 , який є кваліфікованим оцінювачем за напрямком оцінки майна «Оцінка колісних транспортних засобів» (а.с.4). 
Відповідно до ч.1-3 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Висновок виконаний на замовлення сторони позивача та відповідає зазначеним вище вимогам, тому підстав не брати його до уваги у суду першої інстанції не було.
Сумніваючись у зазначеному висновку, відповідач мав право заявити клопотання про виклик експерта для дачі пояснень, або заявити клопотання про проведення судової експертизи з метою визначення ринкової вартості автомобіля, однак таким правом не скористався. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)висловив правову позицію з якої слідує, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Відповідно до висновку ТОВ «Експертна служба України»: Мета дослідження - надання інформації щодо середньої ринкової вартості рухомого майна: BMW X3, 1995, (2012), № куз. НОМЕР_1 . При визначенні вартості об`єкта дослідження, оцінювачем застосовувався порівняльний підхід.
Відповідно до п. 14 -16 Національного стандарту №1, визначення ринкової вартості об`єкта оцінки можливе із застосуванням усіх методичних підходів у разі наявності необхідної інформації. 
Методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.
Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. 
За відсутності достовірної інформації про ціни продажу подібного майна ринкова вартість об`єкта оцінки може визначатися на основі інформації про ціни пропонування подібного майна з урахуванням відповідних поправок, які враховують тенденції зміни 
ціни продажу подібного майна порівняно з ціною їх пропонування.
Також відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортів засобів, затвердженої наказом МЮУ, ФДМУ від 24.11.2003 №142/5/2092, основним підходом до визначення ринкової вартості КТЗ є порівняльний підхід.
Порівняльний підхід ґрунтується на аналізі цін продажу (пропозиції) КТЗ, ідентичних
або аналогічних оцінюваному на первинному чи вторинному ринках КТЗ, з відповідним коригуванням, що враховує відмінності між об`єктом порівняння та об`єктом оцінки.
Для визначення вартості за порівняльним підходом використовуються статистично усереднені цінові дані КТЗ, які були відчужені в Україні, за умов, що вони відповідають змісту поняття "ринкова вартість", зокрема ґрунтуються на даних ринку КТЗ і зведені в довідниках, до яких висуваються вимоги щодо науковості, об`єктивності, об`ємності інформації.
Найбільш вірогідним методом порівняльного підходу до оцінки КТЗ є метод,заснований на аналізі цін ідентичних КТЗ.
За цим методом вартість визначається на базі середньої ціни продажу (пропозиції) ідентичного КТЗ з відповідним строком експлуатації.
Отже, позивачем при пред`явленні позову було виконано всі вимоги щодо надання відомостей про ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Наданий висновок є належним та достатнім доказом.
За роз`ясненнями наданими у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги в цій частині рішення , висновків суду не спростовують.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що стягнута судом сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн є завищеною та непропорційною до складності справи, колегія суддів з такими погоджується.
Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.
Судом встановлено, що 10.04.2025 року між позивачем та адвокатом Владімірового Ольгою Василівною укладено Договір про надання правничої допомоги №10-04/25.
Додатковою угодою №1 від 11.04.2025 року сторони погодили розмір гонорару Адвоката за надання правничої допомоги у даній справі, а саме за правничу допомогу у справі про поділ майна подружжя - 30 000,00 гривень. Вартість участі Адвоката у судовому засіданні оплачується окремо та становить 4 000,00 (чотири тисячі) гривень за кожне судове засідання.
Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що подані представником позивачки докази про надання правничої допомоги, зокрема, копія договору про надання правничої допомоги від 10.04.2025 року, додаткова угода № 11 від 11.04.2025 року, копія рахунку від 10.04.2025 року, копія квитанції, копія рахунку від 30.04.2025 року, копія квитанції, ордер серії АІ № 1886141, підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість.  
З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд не погоджується. 
Згідно з ст.ст.133,134 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.1-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Саме по собі посилання на фіксований розмір гонорару не може бути підставою звільнення заявника від обов`язку доведення співмірності, обґрунтованості та розумності витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:
- фіксованого розміру,
- погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
У той же час, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 року у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу(постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
Також, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).
При цьому, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських послуг, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно практики Європейського суду заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.
Стягуючи витрати на правову допомогу в сумі 30000 грн., суд першої інстанції не проаналізував детальний опис наданих адвокатських послуг та не врахував неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову.
Суд не звернув увагу, що до детального опису наданих послуг внесені такі послуги як отримання відповіді на запити, отримання висновку щодо ринкової вартості транспортного засобу,які є результатом послуг з формування та направлення запитів . Також до наданих послуг віднесено аналіз чинного законодавства та судової практики, що не можна розцінювати як надану послугу, оскільки зазначені дії відносяться до професійних обов`язків адвоката. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розмір зазначених позивачем витрат на правничу допомогу та стягнутий судом не відповідає критерію реальності, співмірності, а також розумності, тому доходить висновку про зменшення витрат на правничу допомогу,які підлягають стягненню з відповідача в користь позивача з 30000 грн до 12 000 грн.
Такий розмір витрат, суд вважає співмірним з складністю справи, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.При цьому, суд враховує, що складання позову у даній справі не потребувало збирання великої кількості доказів, справа розглянута у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).
Розподіл інших судових витрат суд першої інстанції здійснив правильно. 
Щодо розподілу судових витрат в апеляційній інстанції. 
Апеляційна скарга відповідача задоволена лише в частині розподілу судових витрат,тому колегія суддів вважає, що підстав для стягнення сплаченого судового збору за її подання з позивача в користь відповідача немає. 
Заяв про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції від сторін не надходило. 
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1,2 ч. 1 ст. 374,375, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в: 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката змінити.
Стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12000.00 грн витрат на правничу допомогу адвоката.
В решті рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складений 01 травня 2026 року 

Головуючий:    Н.П. Крайник 

Судді:    Я.А. Левик

М.М. Шандра