Номер провадження: 22-ц/813/4307/26 
Справа № 495/4754/24
Головуючий у першій інстанції Топалова А. Л.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 травня 2025 року, ухвалене Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, у складі: судді Топалової А.Л. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування вимог на положення ст. 23, 1167, 1168 ЦК України просила стягнути на свою користь із відповідачки ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 120000 грн. 
Позов мотивований тим, що 17 липня 2020 року відповідачка ОСОБА_2 , перебуваючи на подвір`ї свого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з хуліганських мотивів, з метою завдання тілесних ушкоджень умисно кинула каміння в сторону ОСОБА_1 , яка в той час перебувала на території свого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , завдавши позивачці тілесні ушкодження у вигляді садна на тлі синців в області лівого передпліччя, садна в області третього пальця лівої кисті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень (т. 1, а.с. 1-4).
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, відмовлено (т. 2, а.с. 34-38).
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.05.2025 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув увагу на наявні у справі докази, що підтверджують вину відповідачки у завданні позивачці тілесних ушкоджень, а саме пояснень самої позивачки, свідка ОСОБА_3 , висновок експертизи.
Також суд не звернув увагу на те, що позивачка є особою похилого віку, позитивно характеризується, а також на те, що відповідачка раніше притягувалася до відповідальності за дрібне хуліганство, вчинене відносно позивачки і на те, що між ними як сусідами склалися неприязні стосунки.
Зауважує, що сам факт наявності завданих позивачу тілесних ушкоджень та аналіз зібраних у справі доказів свідчать про доведеність вини відповідачки у завданні позивачці вказаних тілесних ушкоджень, а отже позивач має право на відшкодування моральної шкоди.
При цьому, вважає, що факт відсутності вироку суду, що набрав законної сили, не може розглядатися як підтвердження невинуватості відповідача, оскільки до уваги міг бути взятий лише виправдовувальний вирок щодо відповідача з приводу цих подій (т. 2, а.с. 57-60).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя доповідач), Комлевої О.С., Коновалової В.А.) від 08.09.2025 та 20.10.2025 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду (т. 2, а.с. 65-65зв., 71).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2026 здійснено заміну судді Комлевої О.С. на суддю-учасника постійно діючого складу колегії Кострицького В.В.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судове засідання 16.06.2026 учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання сповіщена, що підтверджується її підписом у довідкову листі (т. 2, а.с. 79), відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судова повістка-повідомлення на 16.06.2026 повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с. 83-85), не з`явилися. 
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що 18.07.2020 внесено відомості в ЄРДР за заявою ОСОБА_1 , яка повідомила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно о 08:00 сусідка кинула в бік заявниці каміння, чим нанесла ушкодження в зоні обличчя (т. 1, а.с. 3).
Згідно з експертним висновком судово-медичної експертизи від 22.07.2020 у ОСОБА_4 є наступні тілесні ушкодження: садно на тлі синця в області передпліччя, садно в області ІІІ пальця лівої кисті. Враховуючи морфологічні характеристики, зазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_5 виникли в результаті травмуючої дії предмету (-ів), що володів (-ли) ознаками тупих твердих з обмеженою контактуючою поверхнею. Садно і садно на тлі синця у ОСОБА_5 виникли внаслідок удару і тертя. Направлення дії сили ззаду наперед.
Морфологічні особливості синця (бурувато-зеленого кольору, подекуди з коричневим і жовтим відтінком по периферії) і саден (поверхня садна вкрита щільною, бурою скоринкою, що знаходиться вище рівня шкіри і ознаками відшарування) у ОСОБА_5 властиві та могли бути заподіяними приблизно за 4-7 діб до початку судово-медичної експертизи, можливо в термін, вказаний в постанові «17.07.2020 приблизно о 08:30».
Синці і садна зазвичай спричиняють незначні, скороминущі наслідки, що тривають більше 6 днів і за цим критерієм відповідно до п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.) відносяться до легких тілесних ушкоджень (т. 1, а.с. 30-30зв.).
Згідно з копією постанови дізнавача СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області капітана поліції Куколенко Є.П. про закриття кримінального провадження від 27.02.2025, розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 12020165240000094 від 18.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, в ході досудового розслідування встановлено, що до ЧЧ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області надійшла заява до канцелярії від 17.07.2020 від ОСОБА_1 про те, що 17.07.2020 близько 8-ої за адресою: АДРЕСА_2 , сусідка кинула в бік заявниці каміння, чим нанесла тілесні ушкодження в область обличчя.
За даним фактом внесено відомості до ЄРДР за № 12020165240000094 від 18.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та розпочато досудове розслідування.
В ході досудового розслідування, під час допиту потерпіла ОСОБА_1 повідомила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Так, 17.07.2020 зранку потерпіла поралася по своїх справах у дворі, стоячи спиною до паркану. В цей час ОСОБА_2 виглядала через паркан в бік ОСОБА_1 та в цей момент потерпіла відчула різкий біль в лівій руці та побачила як з руки йде кров. Після чого ОСОБА_1 помітила біля себе камінь. У зв`язку з тим, що його раніше не було в дворі, то потерпіла зрозуміла, що камінь кинула ОСОБА_2 , чим спричинила тілесні ушкодження заявниці.
Окрім того, було допитано в якості свідка ОСОБА_3 , який пояснив, що 17.07.2020 зранку він знаходився в дворі будинку АДРЕСА_2 . В той час поки ОСОБА_3 порався по особистих справах він почув як почала кричати його дружина ОСОБА_1 . Повернувшись до дружини, побачив, що у ОСОБА_1 з`явився великий синець на лівій руці, а також йшла кров з руки.
Під час досудового розслідування було допитано гр. ОСОБА_6 , яка пояснила, що 17.07.2020 зранку вона перебувала в себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 . По сусідству, через паркан, проживає ОСОБА_1 . Так, 17.07.2020 ОСОБА_1 щось крикнула та кинула камінь в бік ОСОБА_2 , однак не влучила. Після чого ОСОБА_2 у відповідь також кинула камінь в бік ОСОБА_1 , яка в цей час почала кричати про те, що їй боляче.
За висновком експерта № 149 від 20.07.2020 у ОСОБА_1 наявні тілесні ушкодження, а саме садно на тлі синця в області лівого передпліччя, садно в області ІІІ пальця лівої кисті, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Згідно з висновком експерта № 51-ІМ та № 1019-Д від 13.08.2020 на поверхні представленого на дослідження фрагмента бетонної штукатурки слідів поту та слідів папілярних узорів рук не виявлено.
В ході проведення досудового розслідування не встановлено свідків та очевидців, а також відсутні камери відеоспостереження, які можуть підтвердити або спростувати обставини вчинення кримінального правопорушення.
Доказів вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за результатами досудового розслідування не здобуто.
Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12020165240000094 від 18.07.2020 закрито за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 115-116).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди є наявність доказів. Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди можуть слугувати дані, що підтверджують дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого, це можуть бути висновок спеціаліста, психолога або висновок судового експерта-психолога, показання свідків (свідчення друзів, колег, тощо), характеристика з місця роботи, виписки з лікарні, якщо потерпілий звертався по допомогу до лікаря невролога чи психіатра, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних курсів реабілітації.
Однак, саме за підсумками психологічного дослідження можна точно встановити, які саме моральні страждання були заподіяні особі діями іншої сторони, наскільки ці моральні страждання (моральна шкода) є важкими, які можливі суми компенсації моральної шкоди будуть адекватні встановленого рівня моральних страждань.
Відповідно до вище зазначеного, позивачем не надано до матеріалів справи доказів, які підтверджують дійсність моральних страждань та їх тяжкість.
Також до суду позивачем не подано достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували завдання шкоди здоров`ю ОСОБА_1 та моральної шкоди саме внаслідок дій ОСОБА_7 , протиправності поведінки останньої.
Позивач під час судового розгляду не скористалась правом заявити клопотання про витребування судом належних та допустимих доказів, не клопотала про проведення експертиз, тощо. Навпаки, вважала достатнім наданий нею об`єм доказів.
Відтак, позивачем не доведено достатніми, належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань і, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Поняття «моральна шкода» у національному законодавстві чітко не визначено, однак у судовій практиці сформувались такі тлумачення:
втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»);
страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 № 752/17832/14-ц).
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Під моральною шкодою, як йшлося вище, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У справі, яка переглядається, судом встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що постановою дізнавача СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області від 27 лютого 2025 року закрито кримінальне провадження від 18.07.2020 № 12020165240000094 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.
Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. До нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить, зокрема, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Практика Верховного Суду щодо наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав є сталою (постанови Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі № 930/497/23, від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц, у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18, від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17, тощо).
Проте, у разі закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав, якою є відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, на загальних підставах має бути доведено: протиправна поведінка - дії або бездіяльність особи, яка порушила права особи; шкода - сам факт наявності моральних чи фізичних страждань, приниження честі, гідності або ділової репутації; причинний зв`язок - доказ того, що страждання виникли саме через протиправні дії відповідача; вина: умисел або необережність заподіювача шкоди (крім випадків, коли закон передбачає відповідальність незалежно від вини, наприклад, при ДТП). 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Щодо обов`язку розподілу тягаря доказування у справах про відшкодування моральної шкоди до уваги слід взяти вимоги ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин (аналогічна усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №686/10520/15, від 08 травня 2018 року у справі №922/2026/17, від 21 вересня 2018 року у справі №910/19960/15).
Встановивши відсутність належних та допустимих доказів неправомірних дій відповідачки, якими б позивачці було завдано моральних страждань, суд дійшов цілком правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду про відсутність доказів завдання їй моральної шкоди через неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права нічим не підтверджені, оскільки судом дано оцінку всім доказам, наданим сторонами.
Крім того, звертає на себе увагу і факт того, що звертаючись до ЧЧ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення щодо неї відповідачкою ОСОБА_2 , вона посилалася на зазначення нею тілесних ушкоджень в область обличчя (а.с. 3), у той час, коли із інших матеріалів кримінального провадження, зокрема із висновку судово-медичної експертизи № 149 від 22.07.2020, вбачається наявність у неї тілесних ушкоджень в області передпліччя та ІІІ пальця лівої кисті, що свідчить про неузгодженість та непослідовність позиції позивачки щодо підстав позову та фактичних обставин.
Судом вірно встановлено відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони, тобто позивачем не доведено ані протиправності дій відповідачки, ані шкоди, яка їй завдана і яка є наслідком такої протиправної поведінки.
При цьому, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Враховуючи наведене, відсутність доказів як моральної шкоди, так і завдання її саме відповідачкою, безпідставними є доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку судом доказів, у тому разі і показанням свідка ОСОБА_3 , який сам не був свідком подій, а свідчить про таке зі слів позивачки, оскільки судом такі вірно оцінені і повторно відповідати на ті самі аргументи за таких обставин не має необхідності.
Само по собі послідовне вказування позивачкою на відповідачку як особу, що завдала їй тілесних ушкоджень, не може беззаперечно свідчити про таке, оскільки відсутня саме сукупність доказів, яка б давала суду можливість прийти до такого висновку.
Як не є доказом завдання позивачці моральної шкоди протиправними діями з боку відповідачки і те, що позивачка є особою похилого віку, яка позитивно характеризується, а відповідачка раніше притягалася до відповідальності за дрібне хуліганство, вчинене відносно позивачки, оскільки відповідно до розглядуваних позовних вимог йдеться лише про події 17 липня 2020 року.
Отже, розглядаючи по суті спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 16 червня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький