ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/974/26 Справа № 172/1248/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м.Дніпрі справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2025 року у складі судді Битяка І.Г. по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,–

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 1-4), в обґрунтування якого посилалось на те, що між ТОВ «Стар файненс груп» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №00848-08/2023 від 05.08.2023 року, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, перерахувавши грошові кошти обумовлені кредитним договором. Станом на дату звернення до суду відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 38 850 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 9 250,00 грн, заборгованості за відсотками – 29 600,00 грн. 29.01.2024 року між ТОВ «Стар файненс груп» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір факторингу №29012024-1, відповідно до умов якого позивач набув статус нового кредитора та отримав право грошової вимоги відносно до осіб, які були позичальниками ТОВ «Стар файненс груп», в тому числі до відповідача. 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договорами №00848-08/2023 від 05.08.2023 року у розмірі 38 850,00 грн та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу.
Заочним рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2025 року позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №00848-08/2023 від 05.08.2023 року в сумі 12 950 (дванадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, що складається із: заборгованості за тілом кредиту – 9 250,00 грн, заборгованості за процентами – 3 700,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 806,65 грн та витрат з професійної правничої допомоги у розмірі 1 000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 69-73).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 76-80). 
ОСОБА_1  не скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.
Встановлено, що 05 серпня 2023 року ОСОБА_1 уклала договір про надання фінансового кредиту №00848-08/2023 з ТОВ «Стар Файненс Груп» та отримала кредит у сумі 10 000,00 грн строком на 360 днів, тобто до 29 липня 2024 року. За умовами підписаного відповідачем і ТОВ «Стар Файненс Груп» кредитного договору за користування кредитом товариством нараховуються проценти, що є оплатою за користування кредитом. Тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п. 1.2 цього договору. Клієнт зобов`язується сплачувати проценти – кожні 25 днів. Кредит надається клієнту у безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 , протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим у день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. Підписанням цього договору відповідач підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Стар Файненс Груп», які розміщенні на веб-сайті товариства.
Договір про надання фінансового кредиту укладено з відповідачем у електронній формі та підписаний шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором W7026. Під час підписання договору відповідач вказала свої персональні дані: прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП), номер телефону та адресу місця проживання/реєстрації, номер картки № НОМЕР_1 . Одночасно з укладенням договору відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту.
Вказане підтверджується наданими позивачем доказами, а саме: заявка-анкета клієнта на отримання фінансового кредиту від 05 серпня 2023 року; договір про надання фінансового кредиту споживчий кредит №00848-08/2023 від 05 серпня 2023 року з додатками до нього; паспорт споживчого кредиту; довідка про ідентифікацію одноразовим ідентифікатором ОСОБА_1 – W7026 від 05 серпня 2023 року та лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №3426_250416092327 від 16.04.2025 року, згідно якого 05.08.2023 року на підставі договору на переказ коштів ФК-П-2022/02-3 від 22.02.2022 року, було успішно перераховано грошові кошти у сумі 10 000,00 грн на картку клієнта № НОМЕР_1 .
Факт укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не заперечується.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором №00848-08/2023 від 05 серпня 2023 року, встановлено, що ОСОБА_1 порушила вимоги договору, не вносила передбачених договором платежів, у зв`язку з чим у неї наявна заборгованість у розмірі 38 850,00 грн, яка складається з: 9 250,00 грн — заборгованість за тілом кредиту; 29 600,00 грн — заборгованість за відсотками.
29 січня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №29012024-1, за умовами якого ТОВ «Стар Файненс Груп» за плату відступило позивачеві своє право грошової вимоги до боржників, у тому числі право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №00848-08/2023 від 05 серпня 2023 року.
У витягу з реєстру боржників до договору факторингу №29012024-1 від 29 січня 2024 року, міститься запис про боржника ОСОБА_1 , кредитний договір №00848-08/2023 від 05 серпня 2023 року, сума основного боргу за кредитом – 9 250,00 грн, сума заборгованості за відсотками – 29 600,00 грн., сума заборгованості разом – 38 850,00 грн. 
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, при цьому, суд зазначив про те, що заявлена позивачем вимога про стягнення заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 29 600,00 грн не є співмірною сумі кредиту у 9 250,00 грн за спірним кредитним договором, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно завищеної суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
Разом з тим, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі №725/5919/19 та інших).
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає помилковими висновки суду щодо несправедливості умов кредитного договору та неспівмірності розміру відсотків, оскільки при його укладенні відповідач була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувалась отриманими коштами. 
Підписанням заявки-анкети клієнта на отримання фінансового кредиту ОСОБА_1 підтвердила, що до подання такої заявки-анкети вона отримала від ТОВ «Стар Файненс Груп» інформацію, визначену частиною другою статті 12 та статтею 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також усю необхідну інформацію відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і частин другої та третьої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, вона засвідчила, що ознайомилась та погодилась з усіма істотними характеристиками послуги з надання мікрокредиту (споживчого кредиту), опублікованими на вебсайті ТОВ «Стар Файненс Груп», а також до підписання договору ознайомилась з паспортом споживчого кредиту.
При цьому положення укладеного відповідачем кредитного договору №00848-08/2023 від 05 серпня 2023 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року в справі №559/1605/18 зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, у тому числі їх не оскаржила позичальник – відповідач у справі, вони не визнавались недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню обох сторін.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
У постанові від 15 квітня 2024 року у справі №2221/2373/12 Верховний Суд зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.
У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Отже, суди беруть до уваги належні, допустимі і достовірні докази, сформовані в процесі відступлення права вимоги, що містять дані за кредитним договором, прав кредитора за якими набуває новий кредитор.
Апеляційний суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази, що підтверджують факт переходу права вимоги від ТОВ «Стар Файненс Груп» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», адже матеріали справи містять: копію договору факторингу №29012021-1 від 29 січня 2024 року, за умовами якого ТОВ «Стар Файненс Груп» за плату відступило позивачеві своє право грошової вимоги до боржників, у тому числі право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №00848-08/2023 від 05 серпня 2023 року; витяг з реєстру боржників до договору факторингу №29012024-1 від 29 січня 2024 року, у якому міститься запис про боржника ОСОБА_1 , кредитний договір №00848-08/2023 від 05 серпня 2023 року, сума основного боргу за кредитом – 9 250,00 грн, сума заборгованості за відсотками – 29 600,00 грн., сума заборгованості разом – 38 850,00 грн, акт приймання-передачі реєстру боржників від 29.01.2024 року та платіжну інструкцію від 29.01.2024 року про оплату суми фінансування за договором факторингу №29012024-1 від 29 січня 2024 року.
З урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
Передача таких документів має на меті перевірку існування у кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків (п. 41 постанови Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012).
Тому обставина непередачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані із невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передачі новому кредитору таких документів не може свідчити про відсутність передачі права вимоги взагалі.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Наявність у позивача кредитного договору №00848-08/2023 від 05 серпня 2023 року разом з усіма додатками, з урахуванням наданого договору факторингу та витягу з реєстру права вимоги, на переконання колегії суддів, за відсутності наданих відповідачем доказів протилежного, створює обґрунтовану презумпцію набуття позивачем прав вимоги за спірним договором.
За тих обставин, що кредитні кошти використовувались відповідачем, з умовами щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами вона погодилась, проте фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку відповідач не повернула, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).  
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи заслуговують на увагу, та знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом
Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.
Відповідно до ч.ч. 5, 6статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у суді першої інстанції заявив про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. На підтвердження цих вимог позивач надав копію договору про надання правової (правничої) допомоги №0103 від 01.03.2024 року, укладеного між адвокатом Адвокатським об`єднанням «Апологет» в особі адвоката Усенка М.І. та ТОВ «ФК «Кредит капітал»; копію замовлення від 15.04.2025 року до договору про надання правової (правничої) допомоги №0103 від 01.03.2024 року та рахунок на оплату від 25.04.2025 року.
Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, судом враховуються конкретні обставини даної справи, її складність, обсяг наданих послуг з правничої допомоги, обґрунтування заявником розміру цих витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а також те, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний характер.
Відповідач не подавала до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу на суму 7 000 грн в суді першої інстанції є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Оскільки судом апеляційної інстанції позовну заяву та апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі судовий збір сплачений ТОВ «ФК «Кредит капітал» за подання позову в розмірі 2 422 грн, та за апеляційну скаргу в розмірі 3 633,60 грн, а всього 6 055,60 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1  на користь ТОВ «ФК «Кредит капітал».
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» — задовольнити.
Заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2025 року — скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №00848-08/2023 від 05.08.2023 року у розмірі 38 850,00 грн, яка складається з: 9 250,00 грн — заборгованість за тіло кредиту; 29 600,00 грн — заборгованість за відсотками.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» судові витрати по справі, а саме: судовий збір за подання позову до суду у сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп; витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп та судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Повний текст постанови складено «21» травня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров