ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 р. 	Справа № 440/16859/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 р. (ухвалене суддею Головко А.Б.) по справі № 440/16859/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Полтавській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 ; зобов`язання внести зміни до наказу № 745 О/С від 19.11.2025 р. в частині підстав звільнення зі служби за ст. 77 п. 7, згідно з Законом України «Про Національну поліцію» за власним бажанням, згідно поданого рапорту.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 р. у задоволені позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу подав апеляційну скаргу, в який, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 р. та прийняти рішення яким позов задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в поліції на посаді слідчого слідчого відділення відділення поліції № 3 Полтавського районного управління поліції.
03.09.2025 р. та 23.09.2025 року позивачем було подано рапорт начальнику Головного управління Національної поліції в Полтавській області, у якому він просив звільнити його за власним бажанням з 08.10.2025 р.
За результатами розгляду вищевказаних рапортів листом Головного управління Національної поліції в Полтавській області вих. № 218316-2025 від 04.10.2025 р. позивача повідомлено, що, відповідно до п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 р., особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Для звільнення працівника поліції (за власним бажанням) у більш стислі строки, ніж три місяці від дати попередження (подання рапорту) маж бути згода/ намір двох сторін – того, хто звертається з таким рапортом і того, хто ухвалює рішення про звільнення. На теперішній час керівництвом Головного управління Національної поліції в Полтавській області не надано відповідної згоди щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції саме 08.10.2025 р. 
Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 19.11.2025 р. № 745 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.
Не погоджуючись з підставами звільнення, вказаними відповідачем у наказі від 19.11.2025 р. № 745 о/с, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у спірних правовідносинах діяв правомірно та на підставі вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для внесення змін у наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 19.11.2025 р. № 745 о/с.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини; надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України». Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Статтею 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15.03.2018 р. N 2337-VIII (в подальшому – Дисциплінарний статут) встановлено, що службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Згідно з ч. 1 ст. 11 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 114 від 29.07.1991 р. затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в подальшому – Положення № 114).
Відповідно до п. 10 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Згідно з пп. «ж» п. 64 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (п. 68 Положення № 114).
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що працівник поліції зобов`язаний попередити керівництво про звільнення за три місяці до звільнення. Для звільнення працівника поліції (за власним бажанням) у більш стислі строки, ніж через три місяці від дати попередження (подання рапорту) необхідна згода уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Судовим розглядом вствновлено, що 03.09.2025 р. та 23.09.2025 р. позивачем подано рапорт начальнику Головного управління Національної поліції в Полтавській області, у якому він просив звільнити його за власним бажанням з 08.10.2025 р., який не погоджено керівництвом Головного управління Національної поліції в Полтавській області, про, що позивачу повідомлено листом Головного управління Національної поліції в Полтавській області № 218316-2025 від 04.10.2025 р.
Тобто, відповідачем не надано згоди на звільнення позивача раніше визначеного пунктом 68 Положення № 114, тримісячного строку. 
Судовим розглядом встановлено, що за результатами службового розслідування 06.11.2025 р. Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області прийнято наказ № 2896 від 10.11.2025 р. «Про неналежне виконання службових обов`язків та притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким за порушення службової дисципліни, недотримання вимог Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту, Правил етичної поведінки поліцейських, наказу відділення поліції № 3 Полтавського РУП ГУНП від 22.01.2025 р. № 60 «Про затвердження розпорядку робочого дня у відділенні поліції № 3 Полтавського РУП ГУНП Полтавської області лейтенанта поліції ОСОБА_1 , слідчого слідчого відділення відділення поліції № 3 Полтавського РУП ГУНП Полтавської області звільнено зі служби в поліції.
У зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 19.11.2025 р. № 745 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що подання позивачем рапорту про звільнення зі служби за власним бажанням не звільняє його як працівника поліції від дотримання вимог Дисциплінарного статуту та Закону України «Про Національну поліцію». 
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для внесення змін у наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 19.11.2025 р. № 745 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 р. – без змін, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 9, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 р. по справі № 440/16859/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич