Справа № 761/703/26
Провадження № 2/761/7610/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Саадулаєва А.І.,
за участю секретаря: Сідого В.Ю.,
від позивача: ОСОБА_1., представник ОСОБА_6,
від відповідача: представник Джулай З.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І.
Предметом позову є:
1. Скасувати Наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» ЄДРПОУ 40720198, № 337 від 26.11.2025 про звільнення ОСОБА_1 з посади Сомельє на підставі ст. 38 КЗпП України.
2. Поновити ОСОБА_1 на посаді Сомельє у Товаристві з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» (ЄДРПОУ 40720198) з 27 листопада 2025 року.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО- ФУД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 27 листопада 2025 року по день ухвалення судового рішення, що буде розраховано під час розгляду справи.
4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.
Позовні вимог обґрунтовані тим, що позивач, ОСОБА_1 , працювала у TOB «СІЛЬПО-ФУД» на посаді Сомельє. У листопаді 2025 року відповідачем було фактично припинено трудові відносини з позивачем, зокрема, 26 листопада 2025 року на банківський рахунок ОСОБА_1 було перераховано грошові кошти з призначенням платежу: «Виплата розрахункових при звільненні TOB «СІЛЬПО-ФУД», що підтверджує дату фактичного припинення трудових відносин - 26.11.2025. При цьому процедура звільнення, передбачена КЗпП України, дотримана не була: наказ про звільнення позивачу не вручався, письмові пояснення не витребовувалися, а підстави звільнення не повідомлялися. Позивач наголошує, що жодної заяви про звільнення за власним бажанням вона не підписувала та не подавала, наміру припиняти трудові відносини за своєю ініціативою не мала. Фактично позивач була звільнена за ініціативою роботодавця без будь-яких законних підстав, що було приховано шляхом внесення до звітності ПФУ неправдивих відомостей про нібито «добровільне» звільнення за ст. 38 КЗпП України. Такі дії відповідача грубо порушують конституційне право позивача на працю. 
14.01.2026 ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Саадулаєва А.І. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків.
30.01.2026 на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 02.02.2026 відкрито провадження у справі.
04.03.2026 від представника відповідача надійшов відзив, в якому вона заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що 02.07.2025 ОСОБА_1 , згідно наказу №59/МЦ 390 к/тр від 01.07.2025 «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 » прийнята на посаду сомельє у відділ товарний, магазин НОМЕР_2, АДРЕСА_1 перейменували потім у Верхогляда, 24). 25.11.2025 ОСОБА_1 написала заяву про звільнення за власним бажанням з 26.11.2025. 26.11.2025 позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Тож, шляхом написання заяви про звільнення позивач повідомив роботодавця про бажання звільнитися із TOB «СІЛЬПО-ФУД» з 26.11.2025.
28.04.2026 від представника позивача надійшла заява, в якій він просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
29.04.2026 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
11.05.2026 від представника позивача надійшли відповідь на заперечення та клопотання про долучення доказів.
12.05.2026 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
В судовому засіданні, яке відбулось 19.05.2026, позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
В судовому засіданні, яке відбулось 19.05.2026, представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.
Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, заслухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви, суд дійшов наступних висновків.
Як вбачається із позовної заяви та встановлено судом, 01.07.2025 ОСОБА_1 написала заяву про прийняття на роботу з 02.07.2025, що підтверджується копією заяви про прийняття на роботу від 01.07.2025. 
02.07.2025 ОСОБА_1 , згідно наказу №59/МЦ 390 к/тр від 01.07.2025 «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 » прийнята на посаду сомельє у відділ товарний, магазин НОМЕР_2, АДРЕСА_1 перейменували потім у АДРЕСА_2 ), що підтверджується копією наказу від 01.07.2025. 
25.11.2025 ОСОБА_1 написала заяву про звільнення за власним бажанням з 26.11.2025, що підтверджується копією заяви про звільнення від 25.11.2025.
26.11.2025 позивача було звільнено з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) згідно наказу «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » №337/МЦ390 к/тр 26.11.2025, з яким позивач ознайомилася в день звільнення, що підтверджується її особистим підписом на наказі.
Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невізначений строк, попередивши про це роботодавця письмово.
Тож, шляхом написання заяви про звільнення позивач повідомив роботодавця про бажання звільнитися із TOB «СІЛЬПО-ФУД» з 26.11.2025.
Відповідно до пункту 12.1 Колективного договору укладеного між ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» та трудовим колективом передбачено, що припинення трудових взаємовідносин можливе лише на підставах, передбачених КЗпП України і оформлюється наказом Власника або уповноваженого ним органу.
Наказ про звільнення «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » №337/МЦ390 к/тр від 26.11.2025 оформлений Власником (ТОВ «СІЛЬПО-ФУД») та підписаний керуючою магазином ОСОБА_7. 
Керуюча, згідно з п.п.1.1. п.1. наказу №235 від 17.07.2025 «Про наділення правом підпису посадових осіб мережі «Сільпо» наділена правом підпису (затвердження) від імені директора Товариства наказів з кадрових питань.
Щодо твердження позивача, що відповідач порушив законодавство України звільнивши працівника по заяві про звільнення за власним бажанням, яка підписана 25.11.2026 і в ній вказана дата звільнення за власним бажанням 26.11.2026 - представник відповідача зазначає, що воно не є правильним, так як згідно судової практики за домовленості сторін, яка відображається в заяві працівника у вигляді бажаної дати звільнення з роботи, яка підписана роботодавцем і погоджена в установленому законом порядку, звільнення працівника може бути здійснено раніше в межах визначеного ст. 38 КЗпП України двотижневого строку.
Згідно з Постановою КАС ВС №380/16801/22 від 06.03.2024, з аналізу частин першої-другої статті 38 КЗпП України висновується, що сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, роботодавець вправі звільнити працівника із займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але із зазначенням дати звільнення.
Отже, доводи позивача про те, що відповідач мав звільнити її лише після завершення двотижневого строку, передбаченого частиною першою статтею 38 КЗпП України, є безпідставними, оскільки вказаний строк, насамперед, спрямований на захист роботодавця від раптового звільнення працівника, а не додатковим часом для працівника для обдумування свого рішення про звільнення з роботи.
Можливість відкликання працівником поданої ним заяви про звільнення протягом двотижневого строку, передбаченого статтею 38 КЗпП України для попередження роботодавця про своє звільнення (у випадку, якщо сторони не узгодили інший строк для звільнення), є додатковим механізмом, який захищає інтереси обох сторін щодо продовження трудових правовідносин, у разі зміни обставин, які слугували передумовою для припинення трудового договору.
При цьому, за домовленості сторін, яка відображається в заяві працівника у вигляді бажаної дати звільнення з роботи, яка підписана роботодавцем і погоджена в установленому законом порядку, звільнення працівника може бути здійснено раніше, в межах визначеного статтею 38 КЗпП України двотижневого строку.
Щодо підписання наказу про звільнення, суд зазначає наступне.
Як вбачається із пояснень в матеріалах справи та було встановлено в судовому засіданні, 26 листопада 2025 року, орієнтовно після 13:00 год, ОСОБА_1 прийшла, підписала Наказ про звільнення в 2 екземплярах. 
Фахівець з персоналу ОСОБА_4 видала їй роздрукований Розрахунковий лист та розповіла щодо порядку та строків виплат заробітньої плати. 
Також, з ними в кабінеті перебувала старша менеджер ОСОБА_5 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , надала показання, в яких зазначила, що 26 листопада 2025 року, вона, як менеджер з персоналу фізично знаходилася в магазині № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , у кабінеті фахівця з персоналу ОСОБА_4 . У зазначений день до філіалу приходила ОСОБА_1 (звільнена працівниця) з метою ознайомлення та підписання кадрових документів, пов`язаних із її звільненням, а також для уточнення інформації щодо остаточного розрахунку. У кабінеті фахівця з персоналу ОСОБА_1 ознайомилася з наказом про звільнення та власноруч поставила підпис про ознайомлення. Після цього між нею та фахівцем з персоналу ОСОБА_4 відбулося обговорення щодо порядку та строків здійснення розрахункових виплат. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені в статті 16 ЦК України та КЗпП України.
Згідно із статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Згідно зі статтею 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені в статті 16 ЦК України та КЗпП України.
Згідно з вимогами п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці (п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992).
Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Таким чином, в судовому засіданні при розгляді справи, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що жодної заяви про звільнення за власним бажанням вона не підписувала та не подавала, що наміру припиняти трудові відносини за своєю ініціативою вона не мала.
Крім цього, під час розгляду справи також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивача примусили подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням, оскільки не надано суду доказів здійснення на неї будь-якого психологічного тиску та впливу з боку роботодавця чи інших осіб з метою примусити написати заяву про звільнення.
Враховуючи вищевикладене, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства та процедури звільнення, без порушення її прав, а отже суд визнає звільнення позивача законним, а отже Наказ про звільнення «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » №337/МЦ390 к/тр від 26.11.2025 з посади Сомельє на підставі ст. 38 КЗпП України скасуванню не підлягає.
Оскільки, суд визнав звільнення позивача законним, тому вимоги про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основної вимоги - тому також задоволенню не підлягають.
Отже, беручи до уваги показання свідка, надані в матеріалах справи пояснення працівників відповідача, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.
Повний текст рішення складений 25.05.2026.

Суддя: