Справа №759/5328/24				Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 	
Провадження № 11-кп/824/974/2026				Доповідач ОСОБА_2 	

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ВИРОК
Іменем України

19 травня 2026 року м. Київ 

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого в режимі відеоконференції із ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)» - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 та прокурора Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року, 
ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком у кримінальному провадженні №12024105080000113 обвинуваченого:
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Троїцьке Попаснянського р-ну Луганської обл., громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше судимого:
- 28.12.2021 Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України на 2 роки позбавлення волі;
- 29.01.2024 Печерським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України на 1 рік обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді арешту строком на 5 (п`ять) місяців.
Згідно ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України ухвалено вирок Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту.
ОСОБА_7 у невстановлений час, у невстановленому місці, у невстановленої особи, незаконно придбав одну таблетку білого кольору, що містила в собі наркотичний засіб метадон (фенадон), яку з метою подальшого особистого вживання сховав до лівої кишені штанів, залишивши на зберігання при собі, без мети збуту, після чого направився у власних справах. Коли ОСОБА_7 26.01.2024 приблизно о 13 год. 50 хв., знаходився біля буд. № 3 по вул. Гната Юри в м. Києві, він був викритий працівниками поліції, яким з лівої кишені штанів, добровільно видав для подальшого вилучення одну таблетку, білого кольору, масою 0,50 г., яка містила у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон (фенадон) згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» Список № 1 «Наркотичні засоби, обіг яких обмежено» в Таблиці 2. Загальна маса метадону (фенадону) в речовинах становить 0,022 г.
Заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі. Вирок Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2024 року щодо ОСОБА_7 виконувати самостійно. У решті вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до реального покарання, а попередній вирок Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2024 року, яким його звільнено від відбування покарання з випробуванням, залишився незмінним. За таких обставин, під час призначення обвинуваченому кримінального покарання, суд помилково послався на ч. 4 ст. 70 КК України, яка не підлягала застосуванню. Вирок Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2024 року, яким ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, підлягає самостійному виконанню, без призначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.
Зазначає, що місцевий суд не надав оцінки даним про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого, який вчинив нове умисне кримінальне правопорушення будучи раніше засудженим та викритим у вчиненні аналогічного кримінально караного діяння. Також, призначення оскаржуваним вироком обвинуваченому покарання у виді арешту грубо порушує положення ст. 60 КК України, яка передбачає можливість призначення такого покарання виключно військовослужбовцям.
Прокурор Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за яким призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік. На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04.04.2024 та остаточно призначити покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 23.08.2023 року було внесено зміни до КК України, зокрема до ч. 1 ст. 309 КК України, які набрали чинності 28.03.2024 року.
Зазначає, що з урахуванням характеру та ступеню тяжкості скоєного, ставлення ОСОБА_7 до вчиненого, яке полягає у визнанні вини, щирому каятті, даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, вчинив кримінальне правопорушення в сфері незаконного обігу наркотичних засобів, доцільно призначити останньому покарання з урахуванням останньої редакції ч. 1 ст. 309 КК України у виді пробаційного нагляду.
Звертає увагу на те, що після ухвалення вироку Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2024 року ОСОБА_7 засуджено вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04.04.2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді одного року позбавлення волі. При цьому, вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2024 року і вирок Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2024 року не враховано судом Коростенського міськрайонного суду Житомирської області при призначенні покарання ОСОБА_7 у вироку від 04.04.2024 року.
Разом з цим, кримінальне правопорушення за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2024 року вчинив 26.01.2024 року, тобто до ухвалення вказаних вироків, а тому в даному випадку має місце сукупність злочинів і ОСОБА_7 слід призначити покарання з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури та частково підтримав апеляційну скаргу прокурора Святошинської окружної прокуратури міста Києва, думки обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Обвинувальний акт щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку розглядався у спрощеному провадженні, а тому встановлені досудовим розслідуванням та судом фактичні обставини кримінального провадження колегія суддів не переглядає відповідно до вимог ч. 1 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України.
За встановлених досудовим розслідуванням і, відповідно, судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України - незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту - є вірною.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає.
Відповідно до положень ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Законом України «Про внесення змін до Кримінального,кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» № 3342-ІХ від 23.08.2023 року внесені зміни до санкції ч. 1 ст. 309 КК України, якими таке покарання як арешт виключено.
Вирок суду був ухвалений 19 березня 2024 року до набрання чинності зазначеним Законом.
З огляду на наведене, відсутні підстави вважати, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, оскільки санкція ч. 1 ст. 309 КК України на час ухвалення вироку передбачала такий вид покарання як арешт.
Проте, на час апеляційного розгляду таке покарання як арешт санкцією ч. 1 ст. 309 КК України виключено з переліку санкцій правової норми.
На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури про призначення ОСОБА_7 покарання, яке є невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. 
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, дані про особу винного, який раніше судимий, не одружений, не працевлаштований, під психоневрологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд обґрунтовано визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Статтею 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Так, під час призначення обвинуваченому покарання, судом не надано належної оцінки даним про особу винного ОСОБА_7 , який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, а також відбував покарання у місцях позбавлення волі.
Отже, обвинувачений маючи не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив нове кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність як вчинених діянь, так і особи обвинуваченого.
Зазначені обставини свідчать про те, що як призначене судом ОСОБА_7 покарання у виді арешту, так і інші покарання, які на даний час передбачені санкцією ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу, виправних робіт або пробаційного нагляду, є несправедливими через м`якість.
Колегія суддів переконана, що лише покарання у виді обмеження волі може досягти мети, визначеній у ч. 2 ст. 50 КК України, зокрема, виправленню засудженого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
З огляду на особу обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для застосування вимог ст. 75 КК України.
Крім того, судом помилково вказано посилання на ч. 4 ст. 70 КК України під час призначення покарання обвинуваченому.
У висновку об`єднаної палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26523/17, провадження № 51-3600 кмо 20) йдеться про те, що до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.
У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.
Обвинувачений ОСОБА_7 засуджений попереднім вироком Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України, за яке його засуджено оскаржуваним вироком, ОСОБА_7 вчинив 26 січня 2024 року, тобто до ухвалення попереднього вироку.
Враховуючи викладене, вирок Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року необхідно виконувати самостійно.
Підстав для застосування вимог ч. 4 ст. 70 КК України у даному кримінальному провадженні колегією суддів не встановлено.
З огляду на викладене, вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.
Апеляційну скаргу прокурора Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
Вирок Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 виконувати самостійно.
У решті вирок суду залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, азасудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя Суддя Суддя