П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року м. Київ

Справа №367/4183/23
Провадження: № 22-ц/824/3617/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадженняапеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Крюкової Марини Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»
на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Третяк Я. М.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В черні 2023 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 09 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4594985 про надання споживчого кредиту. Вказаний кредитний договір укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на веб-сайті: https://creditplus.ua/ru/documents. Згідно з умовами кредитного договору сума кредиту становила 15 050 грн, строк кредитування - 30 днів, а дата повернення кредиту - 08 вересня 2021 року, що визначено у графіку платежів, який є додатком № 1 до договору. При цьому строк кредиту міг бути продовжений у порядку та на умовах, визначених розділом 4 цього договору. Зазначаэ, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі та надало відповідачу кредит у сумі 15 050 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 . Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % на день та застосовується у межах строку кредиту, визначеного пунктом 1.4 договору, а також у межах нового строку кредиту у разі його продовження шляхом пролонгації за ініціативою споживача відповідно до пункту 4.2 договору або автопролонгації відповідно до пункту 4.3 договору. Вказує, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати нарахованих процентів, у зв`язку з чим кредитний договір, відповідно до пункту 4.3 договору, було автопролонговано, а строк користування кредитом продовжено на 90 календарних днів. Крім того, 21 червня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, укладено договір факторингу № 21-06/2022, відповідно до умов якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за вказаним кредитним договором. Також зазначав, що про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором відповідача було повідомлено шляхом направлення відповідного повідомлення на адресу електронної пошти, зазначену під час укладення кредитного договору. Отже, вказує, що станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором не погашена та становить 48 554 грн, з яких: 15 050 грн - заборгованість за тілом кредиту та 33 504 грн - нараховані проценти за користування кредитом.
Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2023 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна», в інтересах якого діє представник адвокат Крюкова Марина Володимирівна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором № 4594985 від 09.08.2021 у розмірі 45 554 (сорок п`ять п`ятсот п`ятдесят чотири) грн., яка складається з 15050 (п`ятнадцять тисяч п`ятдесят) грн. - тіло кредиту, 33504 (тридцять три тисячі п`ятсот чотири) грн. - нараховані проценти; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» сплачений судовий збір у розмірі 2076 (дві сімдесят шість) грн. 45 коп.
Ухвалою суду від 11.03.2024 скасовано заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2023 року, що ухвалене в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2025 року позов ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», заборгованість за договором № 4594985 про надання споживчого кредиту від 09.08.2021 у розмірі 31 968 грн 90 коп, яка складається з 15 050 грн. - тіло кредиту, 16 918,90 грн 90 коп нараховані проценти.
Стягнуто з ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 367 грн 17 коп.
У решті позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, відповідачка, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в частині стягнення процентів, тоді як адвокат Крюкова М. В. в інтересах ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» оскаржила рішення суду першої інстанції в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначала, що суд першої інстанції не врахував положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими передбачено певні пільги для військовослужбовців та членів їх сімей під час виконання грошових зобов`язань.
На думку скаржниці, з огляду на наведені положення закону суд першої інстанції безпідставно стягнув з неї проценти за користування кредитом, оскільки такі платежі, на її переконання, не підлягали стягненню у повному обсязі.
Адвокат Крюкова М. В. в інтересах ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із неповним з`ясуванням обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Зазначала, що суд першої інстанції фактично встановив факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, однак дійшов помилкового висновку щодо обсягу заборгованості, безпідставно відмовивши у стягненні частини нарахованих процентів.
На думку скаржника, укладений між сторонами електронний кредитний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а його укладення та підписання електронним ідентифікатором відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію» та усталеній практиці Верховного Суду. 
Крім того, зазначала, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, які підтверджують факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та наявність заборгованості.
Також у скарзі наголошено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося виключно у межах строку кредитування та відповідно до умов кредитного договору, погоджених сторонами під час його укладення. Відповідачка, отримавши кредитні кошти, добровільно прийняла умови договору, у тому числі щодо розміру процентної ставки, а тому зобов`язана виконати взяті на себе зобов`язання. 
Окремо зазначено, що право вимоги за кредитним договором правомірно перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» на підставі договору факторингу, укладеного з первісним кредитором, у зв`язку з чим позивач набув усіх прав кредитора у зобов`язанні, включно з правом вимагати сплати основного боргу, процентів та інших передбачених законом платежів. 
Крім того, представник позивачазазначила, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні інфляційних втрат та трьох процентів річних, які, відповідно до статті 625 ЦК України, є складовою грошового зобов`язання та способом захисту майнового права кредитора у разі прострочення виконання боржником своїх зобов`язань. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року та 15 січня 2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відзиву на апеляційні скарги не надходило.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 4594985, відповідно до умов якого товариство надало споживачу кредитні кошти у національній валюті, а споживач зобов`язався повернути отримані кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором (т. 1, а. с. 11 -15).
Відповідно до пункту 1.3 договору сума кредиту становить 15 050 грн.
Згідно з пунктом 1.4 договору строк кредиту становить 30 днів, а дата повернення кредиту визначена графіком платежів, який є додатком до договору. При цьому строк кредиту може бути продовжений у порядку та на умовах, передбачених розділом 4 договору.
Відповідно до пункту 1.5 договору процентна ставка за користування кредитом є фіксованою.
Пунктом 1.5.1 договору встановлено, що стандартна процентна ставка становить 1,90 % на день та застосовується у межах строку кредиту, а також у разі продовження строку користування кредитом відповідно до умов договору.
Крім того, сторонами погоджено можливість застосування зниженої процентної ставки у розмірі 1,805 % на день.
Згідно з пунктом 2.1 договору кредитні кошти надаються товариством у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну картку споживача, реквізити якої були повідомлені товариству.
Положеннями розділу 4 договору передбачено можливість продовження строку кредиту за ініціативою споживача (пролонгація) або в порядку автопролонгації.
Зокрема, відповідно до пункту 4.3.1 договору у разі наявності заборгованості на дату закінчення строку кредиту строк кредиту автоматично продовжується щоденно, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, при цьому кожен день автопролонгації вважається новою датою повернення кредиту.
Зазначений договір підписаний відповідачем електронним ідентифікатором А538890.
Умови кредитування також містяться у паспорті споживчого кредиту, з яким відповідач ознайомилась шляхом підписання електронним підписом із застосуванням одноразового ідентифікатора.
21 червня 2022 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (фактор) та ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) укладено договір факторингу № 21-06/2022, відповідно до якого клієнт відступив фактору право грошової вимоги до боржників, у тому числі за кредитним договором № 4594985 від 09 серпня 2021 року (т. 1,, а. с. 26 - 33).
Згідно з пунктом 1.2 договору факторингу право вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі реєстру боржників, після чого фактор набуває статусу кредитора щодо відповідних боржників.
Як убачається з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу, до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4594985 від 09 серпня 2021 року у сумі 48 554 грн, з яких:
15 050 грн - заборгованість за тілом кредиту;
33 504 грн - заборгованість за процентами (т. 1, а.с. 33).
Згідно з карткою обліку договору № 4594985 від 09 серпня 2021 року, наданою ТОВ «Авентус Україна», заборгованість відповідача становить 48 554 грн (т. 1, а. с. 16).
Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості, долученого до позовної заяви, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» просило стягнути з ОСОБА_1 62 760,37 грн, що включає 48 554 грн заборгованості за кредитним договором (тіло кредиту та проценти за період з 09 серпня 2021 року по 20 червня 2022 року), а також 14 206,36 грн нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України, з яких: 12 187,05 грн - інфляційні втрати та 2 019,31 грн - три проценти річних, нараховані за період з лютого 2022 року по квітень 2023 року (т. 1, а. с. 3,21 - 25).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів вчинення відповідачкою дій щодо пролонгації строку кредиту за її ініціативою відповідно до пункту 4.2.2 договору та акцептування такої пропозиції товариством у порядку, передбаченому пунктом 4.2.3 договору, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що строк кредиту було продовжено за ініціативою споживача. 
Водночас, з огляду на те, що станом на 08 вересня 2021 року відповідачка не повернула суму кредиту та не вчинила дій щодо пролонгації строку кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що строк кредиту було продовжено в порядку автопролонгації, передбаченому пунктом 4.3.1 договору, згідно з яким строк кредиту продовжується щоденно, але не більше ніж на 90 календарних днів.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що останнім днем строку кредиту є 07 листопада 2021 року, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 968,90 грн, з яких 15 050 грн - сума кредиту та 16 918,90 грн - проценти за користування кредитом.
При цьому суд першої інстанції врахував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до яких у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від сплати неустойки, у зв`язку з чим інфляційні втрати та три проценти річних за період з лютого 2022 року по квітень 2023 року не підлягають стягненню.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки подані позивачем докази не підтверджують надання адвокатом правничої допомоги саме у межах цієї справи.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Так, статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 3 ЗУ «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу.
Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
З матеріалів справи убачається, що 09 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4594985 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents.
Згідно з пунктами 1.3, 1.4, 1.5 договору сума кредиту становить 15 050 грн, строк кредиту - 30 днів, тип процентної ставки - фіксована.
Відповідно до пункту 1.5.1 договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % на день та застосовується у межах строку кредиту, визначеного пунктом 1.4 договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених розділом 4 договору.
Згідно з пунктом 2.1 договору кредитні кошти надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на платіжну картку, реквізити якої були повідомлені споживачем.
Згідно з пунктом 3.1 договору нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році.
Пунктами 4.3.1, 4.3.2 договору сторони погодили, що у разі наявності заборгованості на дату закінчення строку кредиту строк кредиту продовжується кожного разу на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, при цьому споживач надає згоду на таку автопролонгацію строку кредиту.
Для підписання кредитного договору ОСОБА_1 використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором А538890, що підтверджує досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору та укладення відповідного правочину.
ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало відповідачу кредит у сумі 15 050 грн шляхом зарахування коштів на платіжну картку, що підтверджується матеріалами справи.
Як убачається з картки обліку договору та розрахунку заборгованості, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду утворилась заборгованість за кредитним договором.
21 червня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 21-06/2022, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив фінансовій компанії право грошової вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № 4594985.
Згідно з реєстром боржників, який є додатком до договору факторингу, до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4594985 у сумі 48 554,00 грн, з яких 15 050,00 грн - сума основного боргу та 33 504 грн - нараховані проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).
Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.
Укладення договору в електронній формі не є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів».
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір про надання споживчого кредиту № 4594985 від 09 серпня 2021 року укладено між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця та підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А538890. Отже, належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення між сторонами кредитного договору та виникнення відповідних договірних правовідносин.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги у частині правильності визначення розміру процентів за користування кредитом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Як установлено судом, строк дії кредитного договору відповідно до пункту 1.4 договору становить 30 днів, а у разі наявності заборгованості на дату його закінчення строк кредиту продовжується в порядку автопролонгації, передбаченої пунктами 4.3.1, 4.3.2 договору, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем здійснено нарахування процентів за період до 20 червня 2022 року, що значно перевищує строк користування кредитом, визначений умовами договору.
Водночас умовами кредитного договору передбачено, що строк кредиту становить 30 календарних днів, а у разі наявності заборгованості після його закінчення можливе застосування автоматичної пролонгації строку кредиту не більше ніж на 90 календарних днів поспіль.
З огляду на те, що кредитний договір було укладено 09 серпня 2021 року, останнім днем строку користування кредитом з урахуванням передбаченої договором автоматичної пролонгації є 07 грудня 2021 року. 
З огляду на те, що кредитний договір було укладено 09 серпня 2021 року, а його умовами передбачено можливість автоматичної пролонгації, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із продовження строку користування кредитом на період не більше ніж 90 календарних днів.
Визначаючи останній день строку користування кредитом, суд першої інстанції правильно встановив правову природу пролонгації та здійснив належний розрахунок суми відсотків. Водночас у тексті рішення допущено описку щодо кінцевої дати такого строку.
Як убачається з проведеного судом першої інстанції розрахунку відсотків, фактичною кінцевою датою строку користування кредитом є 07 грудня 2021 року, тоді як інша зазначена у рішенні дата не відповідає наведеним розрахункам.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції допустив описку у зазначенні кінцевої дати строку користування кредитом, яка не впливає на правильність здійсненого розрахунку.
Отже, нарахування процентів після зазначеної дати, зокрема до 20 червня 2022 року, як це здійснив позивач, не відповідає умовам кредитного договору та є безпідставним.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про необхідність обмеження нарахування процентів строком користування кредитом, визначеним умовами договору, та здійснив відповідний перерахунок заборгованості.
З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції щодо розміру процентів за користування кредитом є обґрунтованими та такими, що відповідають умовам укладеного договору та вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим підстав для його зміни колегія суддів не вбачає.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо застосування пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів зазначає таке.
Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає правові та соціальні гарантії військовослужбовців і встановлює перелік пільг, що надаються у зв`язку з проходженням військової служби.
Відповідно до пункту 15 статті 14 зазначеного Закону військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, на час їх призову не нараховуються штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом (в редакції Закону № 1357-IX від 30.03.2021).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження проходження військової служби відповідачкою надано довідку військової частини № НОМЕР_2 від 14 грудня 2023 року про перебування її на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , а також довідку про проживання на території військової частини (т. 1, а.с. 79-80).
Водночас, колегія суддів відмічає, що надана суду першої інстанції довідка військової частини не містить відомостей про те, що відповідачка проходить військову службу за призовом під час мобілізації, що є необхідною умовою для застосування передбаченої законом пільги.
При цьому, довідка, подана відповідачкою до суду апеляційної інстанції, вже містить відповідну відмітку щодо проходження військової служби за мобілізацією.
Разом із тим, відповідно до положень процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, виходячи з доказів, які були предметом дослідження у цьому суді, за винятком випадків, коли особа обґрунтує неможливість подання таких доказів раніше.
Оскільки відповідачка була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції та не скористалася своїм правом подати належні докази на підтвердження підстав застосування пільги, колегія суддів не вбачає підстав для врахування зазначеної довідки, поданої вперше в апеляційній інстанції, та відхиляє відповідні доводи.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка у період нарахування процентів повідомила кредитора про призов на військову службу під час мобілізації та надала документи, необхідні для застосування відповідних гарантій.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані відповідачкою документи не є належними та достатніми доказами для застосування положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку з чим суд обґрунтовано не взяв їх до уваги. 
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, колегія суддів вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального права.
Разом з тим доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції, встановивши факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, безпідставно відмовив у стягненні частини нарахованих процентів, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, факт укладення між сторонами кредитного договору № 4594985 від 09 серпня 2021 року, а також отримання відповідачем кредитних коштів підтверджено належними та допустимими доказами, що не заперечується і самим скаржником.
Водночас, предметом перевірки суду першої інстанції був не факт існування договірних правовідносин між сторонами, а правильність визначення позивачем розміру заборгованості та періоду нарахування процентів за користування кредитом.
Як уже зазначалося, умовами кредитного договору передбачено строк кредиту 30 календарних днів з можливістю його автоматичної пролонгації, однак не більше ніж на 90 календарних днів поспіль. Отже, максимальний строк користування кредитом за спірним договором становить 120 календарних днів.
Натомість позивачем здійснено нарахування процентів за період до 20 червня 2022 року, що значно перевищує строк користування кредитом, передбачений умовами укладеного між сторонами договору.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність обмеження нарахування процентів строком користування кредитом, визначеним договором, та здійснив відповідний перерахунок заборгованості.
Посилання позивача на те, що нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов кредитного договору та чинного законодавства, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки здійснений позивачем розрахунок виходить за межі строку кредитування, встановленого договором.
Доводи апеляційної скарги про неналежну оцінку судом доказів, які підтверджують укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, також не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини судом першої інстанції встановлено та покладено в основу рішення, що прямо відображено у мотивувальній частині судового рішення.
Так само безпідставними є й доводи позивача щодо переходу до нього права вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу, оскільки зазначена обставина судом першої інстанції не заперечувалася та була врахована при вирішенні спору, а тому не впливає на правильність висновків суду щодо розміру підлягаючої до стягнення заборгованості.
Доводи апеляційної скарги свідчать про те, що позивач фактично неправильно тлумачить умови укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема положення щодо строку користування кредитом та порядку його автопролонгації, на підставі яких і здійснено нарахування процентів.
Як правильно встановив суд першої інстанції, умовами договору передбачено чітке обмеження строку користування кредитом, у межах якого можуть нараховуватися проценти, тоді як здійснений позивачем розрахунок виходить за межі такого строку, що і зумовило необхідність відповідного коригування розміру заявлених до стягнення процентів.
З матеріалів справи також убачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з лютого 2022 року по квітень 2023 року.
Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває по теперішній час.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Отже, законодавець на період дії воєнного стану встановив спеціальне правове регулювання, яким обмежено застосування заходів цивільно-правової відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України, у кредитних правовідносинах.
З огляду на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, передбачених статтею 625 ЦК України, є мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, їх застосування у період дії воєнного стану прямо обмежено вищезазначеними положеннями закону.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з лютого 2022 року по квітень 2023 року, оскільки такі вимоги суперечать положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Посилання скаржника на те, що інфляційні втрати та три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України є складовою грошового зобов`язання та способом захисту майнового права кредитора у разі прострочення виконання боржником своїх зобов`язань, саме по собі не свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції.
Дійсно, за загальним правилом положення частини другої статті 625 ЦК України передбачають обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних. Разом з тим застосування зазначеної норми має здійснюватися з урахуванням спеціальних положень законодавства, що регулюють відповідні правовідносини.
Як уже зазначалося колегією суддів вище, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на період дії в Україні воєнного стану встановлено особливий порядок правового регулювання кредитних правовідносин, відповідно до якого позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, наведена норма є спеціальною щодо загальних положень статті 625 ЦК України та підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у період дії воєнного стану.
З огляду на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних саме за період дії воєнного стану, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині фактично також зводяться до помилкового тлумачення позивачем спеціальних положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що не може бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що в ході судового розгляду в суді першої інстанції позивачем порушувалось питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
З матеріалів справи слідує, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем долучено договір про надання правової допомоги (т. 1, а. с.40 - 41), рахунок на оплату (а. с. 43) та платіжну інструкцію про перерахування коштів адвокату (а. с. 44).
Разом з тим, зазначені документи не містять відомостей про надання правничої допомоги саме у межах даної цивільної справи, зокрема не містять інформації про підготовку та подання позовної заяви саме у справі за позовом ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» здійснює діяльність, пов`язану зі стягненням заборгованості з великої кількості боржників та регулярно звертається до суду з аналогічними позовами. За таких обставин, подані позивачем документи не дають можливості встановити, у межах якої саме справи надавалася правнича допомога, щодо якого боржника та які саме юридичні послуги фактично були надані.
Отже, вимога суду про надання доказів, які б підтверджували зв`язок заявлених витрат із розглядом саме цієї справи, не є проявом надмірного формалізму, а випливає з приписів статей 133 та 141 ЦПК України, відповідно до яких суд може відшкодовувати лише ті витрати на правничу допомогу, які належними та допустимими доказами підтверджують їх фактичне понесення саме у конкретній справі.
Ураховуючи, що належних доказів на підтвердження надання адвокатом правничої допомоги саме у цій справі позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не надано, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів також ураховує, що апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо оскарження рішення суду першої інстанції у цій частині, а тому підстав для перевірки правильності висновків суду з цього питання не вбачається.
Крім того, зі змісту апеляційної скарги позивача вбачається, що ним заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
Разом з тим, оскільки за результатами апеляційного перегляду справи апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат на користь позивача, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, не вбачається.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги ОСОБА_1 , адвоката Крюкової М. В. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», залишаються судом без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2025 рокузалишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 адвоката Крюкової Марини Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді Н. В. Поліщук

В. В. Соколова