Номер провадження: 22-ц/813/3018/26 
Справа № 521/12133/24
Головуючий у першій інстанції Шевчук Н. О.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Лозко Ю.П., Коновалової В.А.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник за законом Ненартович Катерина Сергіївна, ОСОБА_6 , представник за законом - Ненартович Катерина Сергіївна, треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, Міністерство Оборони України, Військова частина НОМЕР_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса в особі свого представника Андреєва Андрія Едуардовича
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2025 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Шевчук Н.О. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник за законом Ненартович Катерина Сергіївна, ОСОБА_6 , представник за законом - Ненартович Катерина Сергіївна, треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, Міністерство Оборони України, Військова частина НОМЕР_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням, шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року Одеське квартирно-експлуатаційне управління звернулися до суду із позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 3, 319, 391, 526, 629, 785, ЦК України, ст. 10, 29, 30, 50, 71, 109, 116, 127 128 ЖК України, ст. 1, 2, 3, 4 Закону України «Про правовий режим майна Збройних Сил України», ст. 2, 10 Закону України «Про оборону України», ст. 1, 3, 14 Закону України «Про Збройні Сили України», Наказу Міністра оборони України від 31.07.2018 № 380 просили усунути перешкоди Одеському квартирно-експлуатаційному управлінню у праві користування житловим приміщенням № 10 тимчасового гуртожитку № НОМЕР_2 в будівлі № 97 військового містечка № НОМЕР_3 , яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_1 з членами сім`ї: ОСОБА_2 (1983 року народження), ОСОБА_3 (1980 року народження), ОСОБА_4 (2005 року народження), ОСОБА_5 , (2012 року народження) та ОСОБА_6 (2021 року народження).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно із наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 року № 448 «Про затвердження положення про організацію квартирного експлуатаційного забезпечення збройних сил України», «Положення про Одеське квартирно-експлуатаційне управління» від 29.05.2024 року № 174 Одеське КЕУ є органом військового управління, призначеним для квартирно-експлуатаційного забезпечення діяльності військових формувань Збройних Сил України.
За доводами позивача Одеське КЕУ веде облік казарм, житлового фонду в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служби України, Наказу Міністерства оборони України від 03.07.2013 року № 448 «Про затвердження положення про організацію квартирного експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» та Положення про Одеське КЕУ, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. 29, 30 Житлового кодексу України.
Позивач вказав, що за адресою: АДРЕСА_1 розташовані будівлі військового містечка № НОМЕР_3 , які є військовим майном, балансоутримувачем якого є ІНФОРМАЦІЯ_1 та які перебувають у відповідальній експлуатації Військової частини НОМЕР_1 . Виходячи з цього, вказане містечко знаходиться на балансі Одеського КЕУ.
Так, як зазначив позивач, в ході проведення перевірки житлових умов житловою комісією Військової частини НОМЕР_1 , у відповідальній експлуатації якої знаходиться будівля № НОМЕР_4 військового містечка № НОМЕР_3 , було встановлено, що кімнату № НОМЕР_5 тимчасового гуртожитку № НОМЕР_4 військового містечка № НОМЕР_3 займає ОСОБА_1 , разом із членами своєї сім`ї, а саме донькою ОСОБА_7 , чоловіком доньки ОСОБА_3 , сином ОСОБА_4 , онучками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Як вказано позивачем, ОСОБА_1 не є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , але продовжує утримувати кімнату в казармі Військової частини НОМЕР_1 , відповідач звільнена за вислугою років з військової служби, повернулася у місто Одесу та зайняла нездане своєчасно службове житло – казарму, на обліку військовослужбовців, як потребуючих поліпшення житлових умов не перебуває, тобто житлом забезпечена, у кімнаті казарми зберігає особисті речі, з сім`єю мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
Таким чином, на переконання позивача, відповідачі без належних правових підстав використовують нерухому будівлю власника для зберігання свого майна.
В той же час, позивач вказав, що будь-які документи, які б підтверджували законність проживання ОСОБА_1 разом з членами її сім`ї в кімнаті № НОМЕР_5 тимчасового гуртожитку будівлі № НОМЕР_4 військового містечка № НОМЕР_3 в Одеського КЕУ як балансоутримувача та Військової частини – відсутні, відповідачі перешкоджають здійсненню права володіння та користування Одеському КЕУ майном, що унеможливлює здійснення Міністерством оборони України свого права щодо розпорядження зазначеним майном (т. 1, а.с. 1-29).
30.09.2024 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_1 (Відповідач-1) – ОСОБА_8 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позову Одеського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням № 10 будівлі № 97 Військового містечка № НОМЕР_3 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення. 
За доводами відзиву на позовну заяву, відповідач-1 зазначила, що не погоджується з доводами та вимогами позивача, зазначеними ним у позовній заяві, оскільки спірне майно, кімната № НОМЕР_5 будівлі № НОМЕР_4 Військового містечка № НОМЕР_3 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить до державної власності, а власником, відповідно, є Держава в особі Міністерства оборони України; вказане майно знаходиться на оперативному обліку Одеського квартирно-експлуатаційного управління; перебуває в експлуатації Військової частини НОМЕР_1 , а отже, позивач не є власником спірного нерухомого військового майна, а згідно повноважень та функцій, визначених «Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України», затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 448 від 03.07.2013 року та Положенням про Одеське КЕУ, лише веде бухгалтерський та картковий облік цього майна. За довідкою № 3275 від 14.12.2023 року, наданою Одеським КЕУ, будівля за ГП № 97 «казарма, клуб» військового містечка № НОМЕР_3 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на оперативному обліку позивача, та в експлуатації військової частини НОМЕР_1 .
Відтак, як вважає відповідач-1, позивачем не надано до суду жодного документального доказу, визначеного законодавством, що підтверджує його право власності на спірне нерухоме майно, тобто у даній справі позивачем має бути саме власник такого майна.
Також, як вказано відповідачем-1, ОСОБА_1 з 2014 року зареєстрована та постійно проживає разом із членами своєї сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 , заселилась не самовільно, а на законних підставах, будучи військовослужбовцем, і не маючи житла за місцем проходження служби, за дозволом командира військової частини. На час заселення будівля АДРЕСА_3 (колишній клуб) знаходилась в аварійному стані, але ОСОБА_1 за власний рахунок зробила ремонт приміщення № 10, привела його до належних технічних і санітарних норм, стану належного до проживання.
Крім того, як вказано відповідачем-1, на підставі договорів, укладених з Військовою частиною НОМЕР_1 , відповідач постійно, своєчасно і в повному обсязі сплачувала житлово-комунальні послуги на підставі виставлених рахунків.
В той же час, відповідач-1 зазначила, що 02.01.2018 року між Військовою частиною НОМЕР_1 «Наймодавцем» та ОСОБА_1 «Наймачем» укладено договір найму, предметом якого є правовідношення, які виникли між «Наймодавцем» та «Наймачем» в процесі представлення у тимчасове використання житлового приміщення № 10 в вивільненій будівлі № 97 військового містечка № НОМЕР_3 , загальною площею 55 кв.м. Військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Як зазначає відповідач, додатком до договору є Акт прийому-передачі даного житлового приміщення.
Так, як вказано відповідачем-1, приміщення № 10 будівлі № НОМЕР_4 військового містечка № НОМЕР_3 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , переобладнане відповідачами з дозволу Військової частини під житлове, є їх житлом, яке вони займають на законних підставах, на підставі договору найму, умови якого вони виконують належним чином (використовують за призначенням, житлово-комунальні послуги сплачують, тощо). В свою чергу, наймодавець - Військова частина НОМЕР_1 ніколи не повідомляв наймачів про припинення даного договору найму або про свій намір його припинити. Тобто, договір найму від 02.01.2018 автоматично пролонгований та діючий на теперішній час. Ані позивач, ані Військова частина ніколи не попереджали відповідачів про необхідність звільнення спірного житлового приміщення, а відповідно позовні вимоги є незаконними.
Окрім наведеного, відповідач-1 вказала, що ОСОБА_1 відноситься до категорій осіб, які не підлягають виселенню зі службового житла, а відповідно має три законні підстави для неможливості її виселення, а саме: 1) є особою з інвалідністю ІІ групи (довічно) внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, на підставі довідки МСЕК серія 12ААБ № 725625 від 03.03.2020, що також підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_2 № 5124 від 16.06.2020 року; 2) Військову службу у Збройних Силах України проходила з 23.08.1991 до 17.08.2009, тобто вислуга років становить 18 років, що підтверджується Трудовою книжкою НОМЕР_6 ; звільнена з військової служби у відставку (на пенсію) за наказом командира Військової частини НОМЕР_7 № 163 від 17.08.2009 відповідно п. «в» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі).
Враховуючи наведене, а також посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення із зазначеними позовними вимогами та процесуальні неточності дій позивача, як сторони у даній справі, відповідач-1 вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог позивача (т. 1, а.с. 64-72).
11.10.2024 позивач подав відповідь на відзив на позовну заяву, у якій заперечив проти доводів відзиву відповідача-1.
Зокрема, за доводами відповіді на відзив, позивач зауважив, що Одеське КЕУ згідно ст. 1, 2 Закону України «Про правовий режим майна збройних сил України» та ст. 137 ГК України, має речове право суб`єкта господарювання, який володіє користується, розпоряджається майном, закріпленим за ним власником для здійснення некомерційної господарської діяльності у межах, встановлених цим Кодексом та іншими Законами, а також власником майна. Крім того, Одеське КЕУ вказало, що не зазначало у позові про те, що воно є власником спірного нерухомого військового майна.
Щодо самоправного заняття житлового приміщення відповідачами, позивач вказав, що згідно п. 64 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженими Наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737 на підставі рішення про надання місця для проживання в казармі, квартирно-експлуатаційний орган видає спеціальний дозвіл на проживання у спеціально пристосованій казармі. Згідно довідки Одеського КЕУ № 4544 від 03.10.2024 року квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси, правонаступником якого є Одеський КЕУ, не видавався для вселення спеціальний дозвіл на проживання в пристосованій казармі за адресою АДРЕСА_4 .
Щодо укладення договору найму, позивач вказав, що доводи відповідача про фактичне укладення з нею договору найму вказаного спірного житлового приміщення не можуть бути взяті до уваги, оскільки це не є підставою для отримання службового житла, тим більше слугувати доказом отримання такого житла на законних підставах, а сплата відповідачем комунальних послуг не свідчить про правомірність її заняття такого житла.
Також за доводами позивача щодо посилань відповідача-1 на права дітей та перелік категорій осіб, які не можуть бути виселені, останній вказав, що на праві власності відповідачів є декілька об`єктів житлової нерухомості, тобто вони не мають потреби в отриманні житла від держави, саме тому ОСОБА_1 не перебувала та не перебуває на квартирному обліку в Одеському КЕУ згідно відкритого реєстру нерухомого майна. Так, як вказано позивачем, станом на 02.10.2024 наявне зареєстровано право власності на нерухоме майно за відповідачами.
Щодо доводів відповідача-1 про застосування у спірних правовідносинах строку позовної давності, позивач зазначив, що негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього часу тривання відповідного правопорушення, посилаючись при цьому на сталу практику Верховного Суду (т. 1, а.с. 82-90).
18.10.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, у якій відповідач-1 наголосила, що в порушення ст. 81 ЦПК України позивачем так і не надано до суду жодного документального доказу, визначеного законодавством, що підтверджує його право власності (суб`єкта права володіння чужим майном) на спірне нерухоме майно (витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; свідоцтво про право власності; первинного бухгалтерського документа; акту прийому-передачі, картки обліку будівлі щодо її введення в експлуатацію, власника, технічного стану, статусу тощо). Також позивачем так і не надано повноважень, а саме Положення про Одеське КЕУ щодо його повноважень на здійснення обліку, управління, розпорядження спірним майном, а також на звернення із даним позовом до суду.
Також, за твердженнями відповідача-1, у даному разі немає правових обґрунтувань для застосування до відповідача ОСОБА_1 ст. 116 ЖК України та це спростовується наявними в матеріалах справи довідкою про перевірку житлових умов № 125 від 29.10.2023 Військової частини НОМЕР_1 , довідкою про реєстрацію місця проживання № С1-335866-ф/л від 13.12.2021 та договором найму від 02.01.2018 року, укладеним в порядку ст. 61 ЖК України, між Військовою частиною НОМЕР_1 «Наймодавцем» та ОСОБА_1 «Наймачем», предметом якого є правовідношення, які виникли між «Наймодавцем» та «Наймачем» в процесі представлення у тимчасове використання житлового приміщення № 10 в вивільненій будівлі № НОМЕР_4 військового містечка № НОМЕР_3 , загальною площею 55 кв.м військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Додатком до Договору є Акт прийому-передачі даного житлового приміщення та з моменту укладення договору сторони обопільних претензій один до одного не пред`являли.
Як зазначено відповідачем-1, під час заселення відповідачів у спірне приміщення, як вже зазначалось у відзиві на позовну заяву, приміщення будівлі зі статусом «казарма/клуб» було в непридатному для проживання стані, не належало до житлового фонду, тому і спеціальний дозвіл на вселення за Інструкцією, затвердженою наказом МО України № 737 від 30.11.2011, квартирно-експлуатаційним органом не видавався. До того ж і на теперішній час позивачем не надано документальних доказів на підтвердження статусу будівлі, як житлової, і її належність до державного (відомчого) житлового фонду. Відтак, на переконання відповідача 1, вона заселилась і проживає в приміщенні № 10 будівлі № 97 військового містечка № НОМЕР_3 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на законних та документально обґрунтованих підставах.
Окрім наведеного, відповідач-1 наголосила, що інформація позивача про наявність майна у ОСОБА_1 в м. Чернівці є неналежним доказом, не стосується предмету спору і не може вплинути на результат його розгляду.
Наведені обставини, окрім інших, зазначених у запереченнях, на переконання відповідача-1 є підставами для відмови позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі (т. 1, а.с. 95-109). 
Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18.10.2024 у справі № 521/12133/24 клопотання представника Одеського квартирно-експлуатаційного управління Гамоліної Н.П. про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, Міністерства оборони України та В/ч НОМЕР_1 задоволено; залучено до участі в справі за позовом Одеського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник за законом ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , представник за законом ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні приміщенням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради; Міністерство Оборони України; Військову частину НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 119-120).
20.11.2024 через підсистему «Електронний суд» до Малиновського районного суду міста Одеси надійшли пояснення від Третьої особи – Військової частини № НОМЕР_8 , у яких представник в/ч вказав, що позовні вимоги позивача вважає обґрунтованими з огляду на те, що відповідачка вважається такою, що самоправно зайняла житлове приміщення, оскільки жодних підтверджуючих документів, що давали б їй право для вселення та користування цим приміщенням немає.
Також, як вказав представник Військової частини щодо договору від 02.01.2018 року, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та відповідачем-1, вказаний договір представником Кабінету Міністрів України як власником спірного майна не підписувався, з огляду на що, вказаний договір є нікчемним та не потребує визнання його недійсним. Відтак, за доводами третьої особи Одеським КЕУ обрано вірний спосіб захисту порушеного права, а саме усунення перешкод у користуванні належним власникові майном, тобто негаторний позов (т. 1, а.с. 137-139).
28.11.2024 через підсистему «Електронний суд» до Малиновського районного суду міста Одеси від представника Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення, у яких третя особа вказала, що Міністерство оборони України підтримує позовні вимоги Одеського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, оскільки по-перше, будівля за ГП № 97 “Казарма, клуб” загальною площею 2404 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є військовим нерухомим майном, перебуває у державній власності, Міністерство оборони України є органом управління державним (військовим) майном, балансоутримувачем майна є Одеське квартирно-експлуатаційне управління, майно знаходиться у відповідальній експлуатації у військовій частині НОМЕР_1 . Тобто казарма за ГП № 97 не є об`єктом житлового фонду, на які поширюються норми ст. 118 ЖК України і не можуть бути предметом договору найму житла. Вказана будівля у 2007 році була надана КЕВ м. Одеси військовій частині НОМЕР_1 для утримання та правильної експлуатації. Майно Одеського КЕУ є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Установа користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать чинному законодавству та Положенню про Одеське КЕУ. Тобто Одеське КЕУ, яке має право оперативного управління військовим нерухомим майном, уповноважене разом з військовою частиною НОМЕР_1 вивільняти приміщення (пристосовані для проживання) казарми, які не можуть займати особи в силу Закону (звільнення, переміщення військовослужбовців тощо). Військова частина НОМЕР_1 забезпечує відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, пов`язаних із утриманням та експлуатацією будівлі казарми.
Отже, на думку Міністерства, відповідачі протиправно займають приміщення спеціально пристосованої казарми, адже військову службу у військовій частині НОМЕР_1 не проходять та зареєстровані за іншою адресою місця проживання, чим порушують права інших військовослужбовців, яких не можна гарантовано розселити у казармах згідно ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Окрім наведеного, третя особа вказала, що у преамбулі договору від 02.01.2018 вказано, що командир діє на підставі наказу МОУ № 300 від 16.07.1997 року “Про затвердження Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України”, яким не передбачено укладання договорів найму житлових приміщень, а лише покладається обов`язок на командира частини підтримувати у справному стані та правильному використанні казармено-житлового фонду (п. 3.1.3.). Командир військової частини НОМЕР_1 не може бути наймодавцем приміщення військового майна згідно вимог ЦК України та ЖК України, повноважень таких не має. Отже, якщо вважати договір від 02.01.2018 року договором найму, то слід встановити, що він нікчемний. Законодавством лише передбачено, що військова частина може орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення.
За висновками Міністерства, приміщення № 10 не є службовим житлом, для отримання якого є визначений порядок його отримання, тому на ОСОБА_1 і не поширюється ст. 125 ЖК Української СРСР. Тим більше, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби, а не внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що пов`язані із виконанням службових обов`язків, як це визначено у вказаній нормі Закону. Так як відповідачка ОСОБА_1 заселялась тимчасово на час служби у приміщення казарми, а не у службове житлове приміщення, то за відсутності факту перебування на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, Одеське КЕУ як балансоутримувач військового нерухомого майна (з правом оперативного управління) має право вимагати усунення перешкод у його користуванні (використанні за призначенням (розквартирування військ) та завданнями військової частини), а відповідачі зобов`язані звільнити займане приміщення казарми загальною площею 55 кв.м разом з іншими особами, які його займають (т. 1, а.с. 140-145).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2025 року позовну заяву Квартирно – експлуатаційного відділу міста Одеса до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник за законом Ненартович Катерина Сергіївна, ОСОБА_6 , представник за законом - Ненартович Катерина Сергіївна, треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради; Міністерство Оборони України; Військова частина НОМЕР_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням, шляхом виселення – залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса в особі свого представника Андреєва Андрія Едуардовича просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник за законом Ненартович Катерина Сергіївна, ОСОБА_6 , представник за законом - Ненартович Катерина Сергіївна, треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, Міністерство Оборони України, Військова частина НОМЕР_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням, шляхом виселення задовольнити та судові витрати покласти на відповідачів.
Доводами апеляційної скарги є те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Скаржник зазначає, що відповідачі протиправно займають приміщення спеціально пристосованої казарми, адже військову службу у військовій частині НОМЕР_1 не проходять та зареєстровані за іншою адресою проживання, чим порушують права інших військовослужбовців, яких не можна гарантовано розселити у казармах згідно зі ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що не враховано судом першої інстанції. 
Також, скаржник вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що відповідач-1 разом зі своєю родиною вселилася до житлового приміщення без належної правової підстави, оскільки між нею та військовою частиною НОМЕР_1 виникли правовідносини у сфері найму житла, за наслідками яких було укладено договір найму, так як суд не врахував, що відповідач заселялася тимчасово на час служби у приміщення казарми, а не у службове житлове приміщення.
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України просили апеляційну скаргу задовольнити, зазначаючи, що відповідачі протиправно займають приміщення спеціально пристосованої казарми, оскільки військову службу у ВЧ НОМЕР_1 не проходять та зареєстровані за іншою адресою місця проживання, чим порушують права інших військовослужбовців, яких не можна гарантовано розселити у казармах у період воєнного стану згідно зі ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто відповідачі взагалі не можуть знаходитися а території військової частини НОМЕР_1 , а тим більше займати там якесь приміщення (т. 2, а.с. 118-144).
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника Єрємєєвої Катерини Сергіївни просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін, зазначаючи, що самоправність заняття ОСОБА_1 спірного приміщення позивачем не доведено та спростовується наявністю Договору найму. Відсутність ордеру як підстави для вселення теж не свідчить про самоправність вселення, оскільки ордер за ст. 58 ЖК України видається виключно на приміщення, яке має статус житлового, а будівля № НОМЕР_4 військового містечка № НОМЕР_3 є клубом/казармою, тобто нежитловою. Спеціально пристосована казарма не є об`єктом житлового фонду. Інструкцією, затвердженою наказом МО України № 380 від 31.07.2018 також не передбачено видачу ордерів для заселення у казарми. Знаходження на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов є правом громадянина, а не обов`язком. Тобто забезпечення ОСОБА_1 іншим житлом не доведено. 
Відповідач наголошує на тому, що вона разом із членами її сім`ї на законних підставах проживають у спірному приміщенні і немає підстав, визначених Законом для їх виселення, а Військова частина НОМЕР_1 грубо порушує їх конституційне право на житло, вчиняючи перешкоди у доступі відповідачам до їх єдиного житла (т. 2, а.с. 186-198).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судовому засіданні 09.06.2026 представник позивача КЕВ міста Одеси – Корчевський М.Ю. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, представник третьої особи Військової частини НОМЕР_1 апеляційну скаргу підтримала, представник відповідача-1 ОСОБА_1 – ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити оскаржуване рішення без змін.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, відповідач ОСОБА_1 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, так як її повноважний представник ОСОБА_8 отримала судову повістку-повідомлення на 09.06.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 07.04.2026 о 06:54:35, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 202), відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 – у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128, оскільки отримали судові повістки-повідомлення на 09.06.2026, про що свідчать підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (т. 2, а.с. 205-208), відповідач ОСОБА_3 – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судова повістка-повідомлення на 09.06.2026 повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с. 209-210 зв.), треті особи ОПП Хаджибейської районної адміністрації ОМР та Міністерство оборони України – у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судові повістки-повідомлення на 09.06.2026 отримали в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 07.04.2026 о 06:54:34, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 203-203зв.), у судове засідання не з`явилися. 
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Відповідно до Положення про Одеське квартирно-експлуатаційне управління, затверджене Наказом командувача сил логістики Збройних Сил України від 29.05.2024 року № 174, Одеське квартирно-експлуатаційне управління є органом військового управління, який входить до складу Збройних Сил України та створений з метою організації та виконання завдань з інженерного інфраструктурного квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин закладів установ та організацій Міністерства оборони України та Збройних Сил України, дислокованих у гарнізонах Одеського, Березівського, Подільського, Роздільнянського районів Одеської області у мирний час та на особливий період (п. 1 Положення).
Одеське КЕУ є юридичною особою, веде самостійний баланс, має реєстраційні рахунки у відділеннях Державної казначейської служби України. За організаційно-правовою формою Одеське КЕУ є неприбутковою державною установою, здійснює кількісний та вартісний бухгалтерський оперативний аналітичний облік та веде статистичну і фінансову звітність.
Одеське КЕУ є правонаступником Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, який в свою чергу, є правонаступником Одеської квартирно-експлуатаційної частини Котовської квартирно-експлуатаційної частини, Чабанської квартирно-експлуатаційної частини, Севастопольський квартирно-експлуатаційної частини (т. 1, а.с. 10зв.).
У матеріалах справи наявна виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань з якого вбачається, що 07.02.2025 року назву позивача було змінено на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси (т. 2, а.с. 50-51).
З довідки від 18.12.2023 року № 3320, виданої Одеським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України, вбачається, що ОСОБА_10 станом на 01.12.2023 року не перебуває в узагальнених списках обліку осіб, які набули права та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання в Одеському гарнізоні відповідно «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 року №3080 (т. 1, а.с. 23).
З довідки від 14.12.2023 року № 3275, виданої Одеським квартирно-експлуатаційним управлінням, вбачається що станом на 01.12.2023 року на оперативному обліку Одеського квартирно-експлуатаційного управління обліковується будівля № 97, казарма-клуб, загальною площею 2404 м?, Військового містечка № НОМЕР_3 , що розташована за адресою : АДРЕСА_1 згідно акта прийому-передачі для утримання та експлуатації будівель споруд на території від 02.11.2007 року, затвердженого начальником Одеського гарнізону, передана для утримання та експлуатації Військовій частині НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 24).
З листа начальнику Одеського квартирно-експлуатаційного управління від Військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2023 року № 350/304/6/2414/пс вбачається, що колишній військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 проживає в переобладнаному приміщенні на території Військового містечка № НОМЕР_3 , будинку АДРЕСА_5 . Разом з нею проживають: син ОСОБА_4 , онучка ОСОБА_5 , онучка ОСОБА_6 , донька ОСОБА_11 , чоловік доньки ОСОБА_3 . В розпорядженні Військової частини НОМЕР_1 відсутні жодні підтверджуючі документи, які б надавали ОСОБА_1 та членам її сім`ї право для вселення в зв`язку з чим, останні вважаються такими, що самоправно зайняли приміщення військового містечка, що є власністю Міністерства оборони. На сьогоднішній день зазначений будинок перебуває на балансі Одеського КЕУ.
Також відповідно до вказаного листа судом встановлено, що Військова частина повідомила КЕУ про те, що Законом встановлено, що єдиною підставою для вселення на житлову площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Таким чином, враховуючи наведене, Військова частина просила вжити заходів судового захисту щодо виселення ОСОБА_1 та членів її сім`ї із службового приміщення, без надання їм іншого житлового приміщення (т. 1, а.с. 25-25зв.).
Відповідно до довідки про перевірку житлових умов від 29.10.2023 року № 442, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , комісія у складі голови житлової комісії майора ОСОБА_12 , заступника голови житлової комісії капітана ОСОБА_13 , секретаря житлової комісії старшого солдата ОСОБА_14 , коменданта тимчасового гуртожитку № НОМЕР_2 будівлі № НОМЕР_4 в/м № НОМЕР_3 майора ОСОБА_15 перевірила житлові умови та встановила, що ОСОБА_1 , яка звільнена за вислугою років з військової частини, мешкає в АДРЕСА_1 , квартира займає житлову площу, загальною площею 55 м?, звільнена зі Збройних Сил України по закінченню контракту, на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, станом на 27.10.2023 року не перебуває, будинок належить Військовій частині НОМЕР_1 . Склад сім`ї - шість осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ; тимчасово родина проживає: АДРЕСА_2 , але речі зберігаються у вказаному вище приміщенні.
За висновками комісії, у зв`язку з тим, що громадянка ОСОБА_1 не перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та не є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , вона підлягає виселенню з кімнати № НОМЕР_5 , будівлі № НОМЕР_4 військового містечка № НОМЕР_3 (т. 1, а.с. 26).
З довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 525131 серії 12 ААВ вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має другу групу інвалідності, встановленої на підставі захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, безстроково, у зв`язку із чим останній також було призначено одноразову грошову допомогу, що вбачається із довідки від 16.06.2020 року № 5124.
В матеріалах справи також наявний договір б/н від 02.01.2018 року, який укладено між Військовою частиною НОМЕР_1 (наймодавець) та ОСОБА_1 (наймач) відповідно до умов п. 1.1 якого, предметом дійсного договору являються правовідносини, які виникли між наймодавцем та наймачем в процесі представлення у тимчасове використання житлового приміщення вивільненої будівлі № НОМЕР_4 Військового містечка № НОМЕР_3 , кімната № НОМЕР_5 загальною площею 55 м?, Військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.2 вказаного договору, приміщення та майно, яке знаходиться в ньому, передаються наймодавцем наймачу по факту та фіксується актом прийому-передачі який є невід`ємною частиною договору додаток номер один.
Згідно п. 1.3 вказаного договору під час проживання наймач та члени його сім`ї повинні дотримуватись правил проживання у гуртожитках, визначених згідно Положення про тимчасові гуртожитки Військової частини НОМЕР_1 .
Також судом встановлено, що відповідно до п. 2.1.4 наймодавець має право зобов`язати наймача звільнити займане приміщення з метою використання для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому Законом порядку протягом трьох діб згідно з п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року.
За розділом п`ятим вказаного договору, а саме п. 5.1 цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2018 року. Договір вважається продовженим на один календарний рік, якщо наймач сумлінно виконує умови договору та виконує свої обов`язки.
Окрім наведеного, з п. 6.1 договору вбачається, що дострокове розірвання договору наймодавцем здійснюється з попереднім письмовим попередженням наймача за 30 календарних днів і може мати місце у визначених договором випадках.
Невід`ємними додатками до вказаного договору є акт прийому-передачі житлового приміщення від 02.01.2018 року.
Вказаний договір підписаний як з боку наймодавця, так і з боку наймача без застережень та зауважень
З акта прийому-передачі до договору від 02.01.2018 року, як додатку до вказаного вище договору, вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 передала, а ОСОБА_1 з іншої сторони, прийняла у користування тимчасове житлове приміщення, яке являє собою кімнату, загальною площею 55 м?, приміщення обладнане водопостачанням, електропостачанням та опаленням.
З договору № 31 від 01.01.2022 року про надання житлово-комунальних послуг, вбачається, що вказаний договір укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 . За умовами п. 1.1 договору сторона 1 забезпечує організацію надання стороні 2 послуги з холодного водопостачання, водовідведення, з електропостачання, з теплопостачання. В свою чергу за п. 1.2 договору, сторона 2 зобов`язалася своєчасно оплачувати надані комунальні послуги.
Вказаний договір підписаний як з боку командира Військової частини НОМЕР_1 , так із боку ОСОБА_16 Стратій (т. 1, а.с. 12-12зв.).
За актом прийому-передачі до договору № 31 від 01.01.2022 року, Військова частина НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 з однієї сторони передала, а ОСОБА_1 прийняла в тимчасове користування приміщення будівлі № НОМЕР_4 Військового містечка № НОМЕР_3 кімната № НОМЕР_5 , загальною площею 55 м?: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_1 житлове приміщення являє собою кімнату загальною площею 55 м?, приміщення обладнане водопостачанням , електропостачанням, теплопостачанням.
У відомостях про наймача вказано, що наймачем є ОСОБА_1 , а кількість проживаючих п`ять осіб: донька ОСОБА_7 , чоловік доньки ОСОБА_4 , онучка ОСОБА_5 , онучка ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 14).
Також в матеріалах справи наявна трудова книжка відповідача ОСОБА_1 з якої судом вбачається, що остання з 23.08.1991 розпочала службу у Збройних Силах України, а 17.08.2009 року була з неї звільнена у відставку за віком.
Відповідно до наявного у матеріалах справи положення про Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси, затверджений Наказом начальника Південного квартирно-експлуатаційного управління 30.01.2025 року № 4 КЕВ міста Одеси є органом управління, який входить до структури командування Сил логістики Збройних сил України та створений з метою організації і виконання завдань з інженерно- інфраструктурного забезпечення органів військового управління, військових частин, закладів, установ та організацій Міністерства оборони України та Збройних Сил України, як у мирний час, так і під час дії особливого періоду. Колишнє найменування: Одеське квартирно-експлуатаційне управління (т. 2, а.с. 54).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для усунення перешкод позивачу у праві користування житловим приміщенням шляхом виселення з нього відповідача 1 та членів її родини (інших відповідачів у справі).
Судом у даній справі встановлено, що Одеське КЕУ (наразі КЕВ міста Одеса) веде облік казармено-житлового фонду, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку, передбаченому ЖК України, будівля № НОМЕР_4 Військового містечка № НОМЕР_3 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на балансі Одеського КЕУ та у відповідальній експлуатації Військової частини НОМЕР_1 .
При цьому, як зазначено самим позивачем у позовній заяві, згідно обліку Одеського КЕУ вказана вище будівля обліковується як «казарма, клуб».
Відтак, у даному разі, зважаючи на те, що позивачем суду не доведено факту того, що спірна будівля обліковується як «гуртожиток», до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЖК України в частині гл. 2 «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду», також і з урахуванням того, що «казарма, клуб» належить до державної форми власності в особі власника – Міністерства оборони України.
Звертаючись до суду з позовом, позивач наголосив, що в першу чергу відповідач-1, вселилася до займаного нею приміщення самоправно, без належних правових підстав разом зі своєю родиною, не отримавши відповідний ордер на вселення, не перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а тому має бути виселеною із приміщення без надання іншого житла разом із членами сім`ї. У даному разі, судом встановлено, що відповідач-1, як вбачається з наявної у матеріалах справи копії трудової книжки, 23.08.1991 розпочала службу у Збройних Силах України, а 17.08.2009 року була з неї звільнена у відставку за віком.
З довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 525131 серії 12 ААВ, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має другу групу інвалідності, встановленої на підставі захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, безстроково, у зв`язку із чим останній також було призначено одноразову грошову допомогу, що вбачається із довідки від 16.06.2020 року № 5124.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач-1 з 17.08.2009 року не перебуває в лавах ЗСУ, є особою з інвалідністю ІІ групи.
Водночас, з матеріалів справи також встановлено, що після звільнення з лав ЗСУ між відповідачем 1 (наймач) та Військовою частиною НОМЕР_1 (наймодавець) було укладено договір б/н від 02.01.2018 року, відповідно до умов п. 1.1 якого, предметом дійсного договору являються правовідносини, які виникли між наймодавцем та наймачем в процесі представлення у тимчасове використання житлового приміщення вивільненої будівлі № НОМЕР_4 Військового містечка № НОМЕР_3 , кімната № НОМЕР_5 загальною площею 55 м?, Військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.2 вказаного договору, приміщення та майно, яке знаходиться в ньому, передаються наймодавцем наймачу по факту та фіксується актом прийому-передачі, який є невід`ємною частиною договору додаток номер один.
Згідно п. 1.3 вказаного договору під час проживання наймач та члени його сім`ї повинні дотримуватись правил проживання у гуртожитках, визначених згідно Положення про тимчасові гуртожитки Військової частини НОМЕР_1 .
Також судом встановлено, що відповідну до п. 2.1.4 наймодавець має право зобов`язати наймача звільнити займане приміщення з метою використання для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому Законом порядку протягом трьох діб згідно з п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року.
За розділом п`ятим вказаного договору, а саме п. 5.1 цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2018 року. Договір вважається продовженим на один календарний рік, якщо наймач сумлінно виконує умови договору та виконує свої обов`язки.
Окрім наведеного, з п. 6.1 договору вбачається, що дострокове розірвання договору наймодавцем здійснюється з попереднім письмовим попередженням наймача за 30 календарних днів і може мати місце у визначених договором випадках.
Невід`ємними додатками до вказаного договору є акт прийому - передачі житлового приміщення від 02.01.2018 року.
Вказаний договір підписаний як з боку наймодавця, так і з боку наймача без застережень та зауважень
З акта прийому-передачі до договору від 2.01.2018 року, як додатку до вказаного вище договору, вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 передала, а ОСОБА_1 з іншої сторони, прийняла у користування тимчасове житлове приміщення, яке являє собою кімнату, загальною площею 55 м?, приміщення обладнане водопостачанням, електропостачанням та опаленням.
Окрім того, в подальшому, між наймодавцем та наймачем було укладено договір № 31 від 01.01.2022 року про надання житлово-комунальних послуг, з якого вбачається, зокрема з п. 1.1 договору, що сторона-1 забезпечує організацію надання стороні 2 послуги з холодного водопостачання, водовідведення, з електропостачання, з теплопостачання. В свою чергу за п. 1.2 договору, сторона-2 зобов`язалася своєчасно оплачувати надані комунальні послуги.
Вказаний договір підписаний як з боку командира Військової частини НОМЕР_1 , так із боку ОСОБА_16 Стратій.
За актом прийому-передачі до договору № 31 від 01.01.2022 року, Військова частина НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 з однієї сторони передала, а ОСОБА_1 прийняла в тимчасове користування приміщення будівлі № НОМЕР_4 Військового містечка № НОМЕР_3 кімната № НОМЕР_5 , загальною площею 55 м?: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_1 житлове приміщення являє собою кімнату загальною площею 55 м?, приміщення обладнане водопостачанням, електропостачанням, теплопостачанням.
У відомостях про наймача вказано, що наймачем є ОСОБА_1 , а кількість проживаючих п`ять осіб: донька ОСОБА_7 , чоловік доньки ОСОБА_4 , онучка ОСОБА_5 , онучка ОСОБА_6 .
Таким чином, враховуючи наведені вище встановлені судом обставини справи, підстави вважати, що відповідач-1 разом із своєю родиною вселилася до житлового приміщення без належної правової підстави – відсутні, оскільки між нею та Військовою частиною НОМЕР_1 виникли правовідносини у сфері найму житлового приміщення, за наслідками яких було укладено договір найму, який, з огляду на його умови в частині строку дії діє на даний час, добровільно і в судовому порядку його не розірвано, не визнано недійсним в цілому або в частині. Вказане підтверджено і представником позивача, і представником Військової частини під час розгляду даної справи.
Водночас підстав позову щодо нікчемності (неукладеності) такого договору позивачем у позові не викладено, відтак правова оцінка доводам третіх осіб з цього приводу судом не надавалася, оскільки у даному разі судом розглядаються предмет та підстави позову, викладені позивачем, які останнім під час розгляду даної справи судом не змінювалися, разом з тим, письмові пояснення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача є їх міркуваннями з приводу позовних вимог.
Таким чином, враховуючи наведене, суд виснував про відсутність підстав для задоволення позовних вимог КЕВ міста Одеса до ОСОБА_1 , та, відповідно до інших відповідачів у даній справі, у зв`язку із необґрунтованістю.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно з статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно із абзацами 1, 3 пункту 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 (далі - Порядок).
Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них житла для постійного проживання в населених пунктах за місцем проходження військової служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця проходження військової служби, забезпечуються службовими житловими приміщеннями (пункт 7 Порядку)
Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (пункт 14 Порядку).
Службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом (пункт 15 Порядку).
Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством. Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у двотижневий строк з дня виключення зазначених військовослужбовців із списків особового складу військової частини (пункт 19 Порядку).
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.
Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви №7151/75, №7152/75).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства").
Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії"). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини"; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії").
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно із статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей").
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі самоправно вселилися до спірного приміщення, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 3 статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 344/18741/14-ц, зазначив, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Враховуючи встановлені фактичні обставини, суди помилково не звернули уваги на те, що вселення відповідача не є самоправним, оскільки 08 грудня 2010 року він був зареєстрований у гуртожитку, між сторонами 29 квітня 2014 року укладено договір про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг, який не розірвано та не визнано недійсним. Таким чином, положення статті 116 ЖК України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню. Між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами глави 89 ЦК України (найм житла). Інших правових підстав для виселення відповідача із спірного приміщення гуртожитку позивачем не наведено.
Як вже зазначалося вище, після звільнення з лав ЗСУ між відповідачем 1 (наймач) та Військовою частиною НОМЕР_1 (наймодавець) було укладено договір б/н від 02.01.2018 року, відповідно до умов п. 1.1 якого, предметом дійсного договору являються правовідносини, які виникли між наймодавцем та наймачем в процесі представлення у тимчасове використання житлового приміщення вивільненої будівлі № НОМЕР_4 Військового містечка № НОМЕР_3 , кімната № НОМЕР_5 загальною площею 55 м?, Військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, в подальшому, між наймодавцем та наймачем було укладено договір № 31 від 01.01.2022 року про надання житлово-комунальних послуг, з якого вбачається, зокрема з п. 1.1 договору, що сторона-1 забезпечує організацію надання стороні 2 послуги з холодного водопостачання, водовідведення, з електропостачання, з теплопостачання. В свою чергу за п. 1.2 договору, сторона 2 зобов`язалася своєчасно оплачувати надані комунальні послуги.
Висновки суду першої інстанції про те, що підстави вважати, що відповідач-1 разом із своєю родиною вселилася до житлового приміщення без належної правової підстави – відсутні, оскільки між нею та Військовою частиною НОМЕР_1 виникли правовідносини у сфері найму житлового приміщення, за наслідками яких було укладено договір найму, який, з огляду на його умови в частині строку дії діє на даний час, добровільно і в судовому порядку його не розірвано, не визнано недійсним в цілому або в частині, є правильними.
Колегія суддів зауважує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла і судом першої інстанції у розумінні статті 8 Конвенції правильно оцінено на предмет пропорційності таке втручання.
Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Намагання заявника довести, що казарма не є житловим фондом і на неї не поширюються правила ст. 118 ЖК України, що відповідач-1 не перебувала на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, а заселена тимчасово на період служби, тому таке приміщення не є службовим, в цілому спростовується вищенаведеним: як наданими сторонами доказами, так і наданою ним оцінкою судом.
Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви, а доводи апеляційної скарги, які фактично дублюють підстави позову і яким судом першої інстанції дана вірна правова оцінка, не спростовують такого.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції, який належним чином оцінив наявні у справі докази та надав ґрунтовну відповідь на всі доводи позивача, ухваливши правильне по суті рішення за результатами розгляду спору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин сторін, дав їм належну правову оцінку та застосував відповідні норми права, вірно витлумачивши їх у світлі виниклих правовідносин учасників справи та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, вірно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Квартирно – експлуатаційного відділу міста Одеса в особі свого представника Андреєва Андрія Едуардовича залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови - 12 червня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова
Судді: Ю.П. Лозко
В.А. Коновалова