Справа №591/6377/24 	Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1 	
Номер провадження 11-кп/816/859/26 	Суддя-доповідач - ОСОБА_2 	
Категорія - 227 	  	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" червня 2026 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:
судді - доповідача - ОСОБА_3 ,
суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Суми кримінальне провадження №12023200480003424 за апеляційними скаргами законного представника потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26.01.2026, яким ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
з участю сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_12 , 
представника потерпілого - захисника ОСОБА_13 ,
обвинуваченого - ОСОБА_10 ,
захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_11 ,
УСТАНОВИЛА:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 26.01.2026 ОСОБА_10 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання на підставі ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38250 гривень.
Цивільний позов потерпілого задоволений частково та з ОСОБА_10 стягнуто на користь ОСОБА_7 в особі ОСОБА_8 , ОСОБА_14 моральну шкоду у розмірі 350 000 грн.
Цим же вироком вирішено питання: про стягнення процесуальних витрат на залучення експертів на користь держави у розмірі 6058,24 грн: про стягнення на користь законного представника потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 процесуальних витрат на правову допомогу у розмірі 21000 грн та на залучення ним експерта у розмірі 16357,25 грн; подальшу долю речових доказів та арештованого майна обвинуваченого.
Як установлено судом першої інстанції, 25.08.2023 близько 18:00 год ОСОБА_10 керував автомобілем «Кіа Sportage», н.з. НОМЕР_1 та зупинив його на спуску біля воріт за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, знехтувавши безпекою дорожнього руху, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим особам, вийшов з автомобіля, не увімкнувши стоянкове гальмо та залишивши важіль перемикання коробки передач в нейтральному положенні, внаслідок чого автомобіль почав рухатись та наїхав на пішохода ОСОБА_7 , який перебував позаду автомобіля.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді розриву задньої меніско-стегнової зв`язки, неповного розриву передньої хрестоподібної зв`язки, остеоепіфізіолізу дистального метафізу лівої стегнової кістки, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Водій ОСОБА_10 допустив порушення п. 15.7 Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що на спусках і підйомах, де спосіб поставлення не регламентується засобами регулювання руху, транспортні засоби необхідно ставити під кутом до краю проїзної частини так, щоб не створювати перешкод іншим учасникам дорожнього руху і виключити можливість для самовільного руху цих засобів. 
Допущене водієм ОСОБА_10 порушення вимог п. 15.7 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та наслідками, що настали.
Вказані дії обвинуваченого судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки він, як особа, що керувала транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 .
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись з указаним вироком, прокурор ОСОБА_9 , законний представник потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 подали апеляційні скарги, в яких просили:
- прокурор вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26.01.2026 стосовно ОСОБА_10 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у незастосуванні закону, який підлягає застосуванню (ч. 1 ст. 286 КК України), та застосуванні закону, який не підлягає застосуванню (ч. 2 ст. 69 КК України), що потягло за собою безпідставне звільнення обвинуваченого від призначення обов`язкового додаткового покарання. Ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 2250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 38250 грн, із позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 рік. В іншій частині вирок залишити без змін;
- законний представник потерпілого ОСОБА_7 – ОСОБА_8 визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 2250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 38250 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 рік; стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 864000 грн; стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 процесуальні витрати на правничу допомогу у розмірі 21000 грн та судові витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі 16357,27 грн. В іншій частині вирок залишити без змін;
- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 повторно дослідити докази та обставини у справі, встановлені під час розгляду кримінального провадження. Скасувати вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26.01.2026 та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 у зв`язку з недоведенням його винуватості.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначив, що, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України, вважає вирок незаконним у частині призначення покарання, оскільки суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 2 ст. 69 КК України та безпідставно звільнив ОСОБА_10 від обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Згідно із санкцією ч. 1 ст. 286 КК України одним із основних видів покарань є штраф від 3 до 5 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 69 КК України, незалежно від фактично призначеного покарання, виключається можливість звільнення особи від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. З цих підстав оскаржуваний вирок є незаконним у частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою безпідставне звільнення ОСОБА_10 від призначення обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Законний представник потерпілого ОСОБА_7 – ОСОБА_8 , обґрунтовуючи подану ним апеляційну скаргу, зазначив, що вирок є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із грубим порушенням процесуальних норм, неправильним застосуванням матеріальних норм і без належного врахування роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». 
Також судом допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме норми ч. 2 ст. 69 КК України, відповідно до якої суд може не призначати додаткове покарання, що передбачене санкцією статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу у розмірі понад 3 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Крім того, судом не враховано, що обвинувачений не лише не компенсував шкоду, але й не вжив жодних дій для її усунення (не звертався до потерпілого, не пропонував план відшкодування, не ініціював переговори, не вибачився за вчинений ним злочин), а, навпаки, наполягав, що встановлені судово-медичними експертизами тілесні ушкодження не відносяться до тих, які потерпілий отримав в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Така поведінка свідчить про відсутність каяття, небажання виправити наслідки злочину та відшкодовувати спричинену шкоду. 
Внаслідок зазначеної ДТП потерпілий отримав тілесні ушкодження, у зв`язку з чим проходив довготривале лікування у КНП «Дитяча клінічна лікарня Святої Зінаїди» та КНП СОР «Обласна дитяча клінічна лікарня», після якого потребував відновлення здоров`я. Як встановлено висновком експерта №601 від 19.07.2024, малолітньому ОСОБА_7 кримінальним правопорушенням спричинені психологічні (моральні) страждання. Орієнтовний еквівалент компенсації завданої йому моральної шкоди становить 108 мінімальних заробітних плат, що складає 864000 грн. У той же час, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, до її визначення підійшов формально та лише частково задовольнив позовні вимоги у розмірі 350 000 грн, не врахувавши характер страждань потерпілого та фізичний біль, негативні зміни у його житті та їх термін, протиправну поведінку обвинуваченого.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 , обґрунтовуючи подану ним апеляційну скаргу, зазначив, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим. Все, що зазначено у ньому судом першої інстанції, не є доказами, а є припущеннями. Обставини ДТП ними не оскаржуються. Але з урахуванням наданих прокурором доказів у їх сукупності слід дійти висновку, що ОСОБА_10 винуватий у порушенні п. 15.7 Правил дорожнього руху, але невинуватий у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Ставлення під сумнів неякісного опису тілесних ушкоджень у потерпілого, що визнаний судовим експертом ОСОБА_15 , у подальшому може привести до наслідків оцінки дій лікарів у неякісному обстеженні, лікуванні травмованої людини. Експерт ОСОБА_15 пояснила суду, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли бути утворені в період між першим та другим лікуваннями. Заслуговують на увагу показання експерта ОСОБА_16 в частині того, що при наявності тілесних ушкоджень у вигляді розриву задньої меніско-стегнової зв`язки, неповного розриву передньої хрестоподібної зв`язки у дуже короткий час, крім болю, супроводжуються наявністю значної опухлості, яку неможливо не помітити, що ускладнює рухові можливості. 
Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд передбачені ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок. 
З огляду на засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності винуватості (п. 10 ч. 1 ст. 7 та ст. 17 КПК України), які полягають у тому, що всі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на користь такої особи (ч. 4 ст. 17 КПК України), слід вважати, що обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, не доведено, а тому його необхідно було виправдати, цивільний позов потерпілого - залишити без розгляду. 
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор ОСОБА_12 підтримав апеляційні скарги прокурора, законного представника потерпілого та просив їх задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 просив відмовити.
Захисник потерпілого - адвокат ОСОБА_13 підтримав апеляційні скарги ОСОБА_8 , прокурора та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 .
Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу останнього у повному обсязі та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та законного представника потерпілого.
Законні представники потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , ОСОБА_14 у судове засідання не прибули, причин неприбуття не повідомили, про день, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
За таких обставин колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутність законних представників потерпілого, що узгоджується з вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України.
Мотиви суду.
Заслухавши суддю-доповідача щодо суті оскаржуваного вироку та поданих апеляційних скарг, доводи сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У ч. 1 ст. 91 КПК України наведено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.
Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.
На переконання колегії суддів, вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався, оскільки дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, враховуючи таке.
Щодо доведення винуватості ОСОБА_10 .
Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав частково, зазначивши, що з його вини відбувся наїзд автомобіля на потерпілого ОСОБА_7 , але не погодився з тим, що внаслідок цієї ДТП останньому спричинені саме середньої тяжкості тілесні ушкодження. 
Надані ОСОБА_10 показання та позицію сторони захисту щодо заперечення спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень у результаті ДТП, суд першої інстанції оцінив критично, оскільки вони спростовуються належними та допустимими доказами, що надані стороною обвинувачення, які отримали належну правову оцінку в суді першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів.
Так, допитаний в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_7 підтвердив вчинення відносно нього кримінального правопорушення саме при зазначених вище обставинах. Також пояснив, що колесо автомобіля наїхало йому на ліву ногу, затиснувши його з велосипедом під авто. Після першої виписки з лікарні біль у нозі не проходила, тому батьки його вдруге поклали у лікарню.
Вказані показання потерпілого ОСОБА_7 підтверджуються показаннями його законних представників - батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , не довіряти яким у суда підстав не було. Останні пояснили, що внаслідок наїзду автомобіля на їх сина він лікувався в медичному закладі, після виписки з якого біль в нозі у нього не проходила, тому вони вдруге звернулись за медичною допомогою. Тоді були виявлені тілесні ушкодження, які вказані в обвинуваченні. Після ДТП з участю ОСОБА_10 та їх сина, останній не отримував травм.
Також на підтвердження винуватості обвинуваченого судом першої інстанції досліджені такі письмові докази, що надані стороною обвинувачення, а саме: 
- протокол огляду місця події, під час якого була зафіксована слідова картина місця ДТП (том 2 а. с. 6);
- протокол огляду дитячого велосипеда потерпілого ОСОБА_7 , на якому зафіксовані пошкодження, що також підтверджує можливість заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому саме при згаданих вище обставинах з урахуванням сили притискання автомобіля та частини велосипеда, які також могли спричинити тілесні ушкодження дитині (том 2 а. с. 18);
- протоколи слідчих експериментів з участю ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , якими перевірені та уточнені обставини наїзду на потерпілого, що узгоджуються з обвинуваченням (том 2 а. с. 25, 30, 41);
- висновок експертизи технічного стану транспорту, яким підтверджено технічну справність автомобіля під керуванням ОСОБА_10 (том 2 а. с. 51);
- висновок автотехнічної експертизи, яким підтверджена наявність у діях водія ОСОБА_10 порушення пункту 15.7 ПДР України, яке перебуває у причинному зв`язку з подією ДТП (том 2 а. с. 61);
- матеріали тимчасового доступу до медичної документації потерпілого (за перший період лікування) та висновок судово-медичної експертизи №1177 від 27.09.2023, якими підтверджено заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень під час ДТП з участю ОСОБА_10 , в тому числі в області кінцівок (том 2 а. с. 71, 74);
- матеріали тимчасового доступу до медичної документації потерпілого (за другий період лікування) та висновок комісійної судово-медичної експертизи №90/2023 від 27.12.2023, якими підтверджено заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень під час зазначеної ДТП, їх характер, ступінь тяжкості, механізм утворення та локалізація (том 2 а. с. 77, 81);
- висновок комплексної судово-медичної, судової інженерно-транспортної експертизи №23/3550/2024 від 22.05.2024, яким підтверджено механізм утворення описаних в обвинуваченні тілесних ушкоджень потерпілого саме при зазначеній події ДТП (том 2 а. с. 93).
Суд першої інстанції також зауважив, що на наданих потерпілою стороною фотознімках тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , які зроблені в серпні 2023 року, в області лівої ноги та коліна наявні тілесні ушкодження (том 3 а. с. 3), а між подією ДТП, першим та другим періодами лікування пройшов незначний проміжок часу.
Тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості локалізовані на тілі потерпілого, у тому числі й там, де описувались тілесні ушкодження (синці, садна) при першому перебуванні на лікуванні дитини, а їх механізм утворення узгоджується з показаннями потерпілого, його законних представників та з висновком комплексної експертизи №23/3550/2024 від 22.05.2024. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на заперечення сторони захисту, надані стороною обвинувачення докази підтверджують той факт, що виявлені у потерпілого середньої тяжкості тілесні ушкодження дійсно утворились при обставинах, які інкримінуються обвинуваченому.
Крім того, при встановленні доведеним факту, що тілесні ушкодження середньої тяжкості заподіяні потерпілому ОСОБА_7 саме під час вказаної ДТП, суд в основу вироку поклав висновок комісійної судово-медичної експертизи №90/2023 від 27.12.2023, який не суперечить висновку судово-медичної експертизи №1177 від 27.09.2023.
До такого переконання суд першої інстанції дійшов з урахуванням показань експертів ОСОБА_16 (по висновку №1177) та ОСОБА_15 (по висновку № 0/2023), які підтвердили неякісний опис тілесних ушкоджень потерпілого при першому його лікуванні та те, що при проведенні першої експертизи була відсутня інформація про тілесні ушкодження, які були виявлені пізніше.
Експерт ОСОБА_15 також пояснила суду, що такі тілесні ушкодження, про які йде мова в пред`явленому ОСОБА_10 обвинуваченні, могли бути не виявлені при рентгенологічному дослідженні, яке робилось при першому лікуванні. Отримана після ДТП травма могла посилитись згодом і проявитись через певний проміжок часу та була діагностована у належний спосіб при МРТ, а медична документація за другий період лікування не викликала сумнівів у контексті фіксації тілесних ушкоджень та призначеного лікування, яке відповідало характеру встановлених діагнозів.
Як зазначено у висновку комплексної судово-медичної, судової інженерно-транспортної експертизи №23/3550/2024 від 22.05.2024, середньої тяжкості тілесні ушкодження у потерпілого могли виникнути саме 25.08.2023, тобто в день дорожньо-транспортної пригоди з участю ОСОБА_10 та потерпілого. Висновки щодо строку отримання тілесних ушкоджень у цьому висновку експертизи надавала саме експерт ОСОБА_15 .
Вказане спростовує доводи захисника ОСОБА_11 , що експерт ОСОБА_15 зазначила, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли бути утворені у період між першим та другим лікуваннями.
Колегія суддів не погоджується із захисником ОСОБА_11 , що всі докази, зазначені судом першої інстанції у вироку, не є доказами, а є припущеннями, та що у цьому кримінальному провадженні відсутні достатні підстави вважати, що саме внаслідок порушення ОСОБА_10 п. 15.7 Правил дорожнього руху потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вказані вище доводи захисника є узагальненими та не містять конкретних аргументів на підтвердження того, що зазначені у вироку докази, які досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи, не підтверджують винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Захисник лише висловлює свою суб`єктивну думку, яка розцінюється колегією суддів як спосіб захисту обвинуваченого з метою уникнення відповідальності за вчинене правопорушення.
Аналізуючи здобуті та перевірені судом першої інстанції докази, колегія суддів погоджується з їх належністю та допустимістю, а також, попри доводи апеляційної скарги захисника, з висновком суду про те, що ОСОБА_10 допустив порушення п. 15.7 ПДР України, яке перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою з участю малолітнього потерпілого ОСОБА_7 , чим вчинив кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 286 КК України. 
Щодо призначеного покарання.
Прокурор, не оскаржуючи вирок у частині доведеності винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, зазначив про безпідставне звільнення ОСОБА_10 від призначення обов`язкового додаткового покарання. Аналогічні доводи у частині призначеного ОСОБА_10 покарання зазначені і в апеляційній скарзі законного представника потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 .
Колегія суддів з цього приводу зазначає таке.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Положеннями ч. 2 ст. 69 КК України визначено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткове покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Норма ч. 2 ст. 69 КК України є застосовною, якщо дотримані умови, передбачені ч. 1 цієї статті. Проте сама ж диспозиція ч. 2 ст. 69 КК України містить виняток щодо її застосування, а саме - її положення не поширюються на випадки призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідну правову позицію було висловлено у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16.03.2023 у справі №185/1030/22, від 31.05.2023 у справі №727/6826/22, від 03.10.2023 у справі №233/250/22, від 18.04.2024 у справі №756/9214/22, від 24.07.2024 у справі №761/15155/23, від 21.05.2025 у справі №153/876/24.
У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_10 визнано винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України, санкція якої альтернативно передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Оскільки штраф у розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян визначено як одне з основних покарань у санкції ч. 1 ст. 286 КК України, то особу не може бути звільнено від передбаченого нею обов`язкового додаткового покарання на підставі положень ч. 2 ст. 69 зазначеного Кодексу, що було залишено поза увагою суду першої інстанції під час ухвалення вироку стосовно ОСОБА_10 та звільнення його від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому, приймаючи таке рішення, суд послався на ст. 69 КК України без конкретизації її частини, чим допустив неналежне мотивування свого рішення та застосування закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.
Апеляційний суд погоджується з аргументами прокурора та законного представника потерпілого в частині призначення покарання, оскільки суд першої інстанції, призначивши обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України без позбавлення права керувати транспортними засобами, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке проявилося у застосуванні закону, який не підлягав застосуванню.
Вказане порушення вимог закону може бути усунуто апеляційним судом шляхом застосування більш суворого покарання, а саме призначення ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України є підставою для скасування вироку та ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку.
На переконання апеляційного суду, саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Щодо вирішення цивільного позову та збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.
Сторона захисту в апеляційній скарзі зазначила, що цивільний позов потерпілого слід було залишити без розгляду. У судовому засіданні під час апеляційного розгляду захисником ОСОБА_11 було зазначено, що розмір стягнутої моральної шкоди завищений. Але при цьому обвинувачений та захисник не просили зменшити розмір моральної шкоди.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Враховуючи, що в частині вирішення цивільного позову вирок суду першої інстанції оскаржує лише законний представник потерпілого, то апеляційний суд і переглядає вирок в цій частині лише у межах його апеляційних вимог щодо збільшення розміру позову.
Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Усталеною судовою практикою визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Зазначені вимоги закону суд першої інстанції дотримав та під час визначення розміру моральної шкоди дослідив матеріали кримінального провадження, заслухав пояснення потерпілого, його законних представників, урахував висновок судової психологічної експертизи, показання судово-медичних експертів, а також те, що потерпілий зазнав страждань унаслідок ушкодження здоров`я та спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які є значними, їх характером, а також зумовлені цим вади здоров`я, що безумовно викликало болісні відчуття, страждання та призвело до значних змін у житті потерпілого, в тому числі з урахуванням більш гострої реакції саме дитини на це; тривалість лікування, оскільки впродовж певного часу після події потерпілий двічі проходив лікування та потребував відновлення здоров`я.
Тому, виходячи з глибини та характеру страждань, враховуючи принцип, розумності, виваженості, співмірності та справедливості, належною на відшкодування моральної шкоди, завданої зазначеним кримінальним правопорушенням, суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_7 – ОСОБА_8 , стягнувши з ОСОБА_10 на користь потерпілого моральну шкоду у сумі 350 000 грн.
На переконання колегії суддів, така позиція суду першої інстанції є обґрунтованою та відповідає вимогам статей 23, 1167, 1168 ЦК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір морального відшкодування потерпілому у сумі 350 000 грн, підстави для його збільшення відсутні. 
Висновки суду.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Пунктом 2 частини 1 статті 420 КПК України передбачено, що у разі необхідності застосування більш суворого покарання суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок. 
Частиною 1 ст. 421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник. 
Підсумовуючи викладене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілого в частині покарання є слушними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню, а вирок місцевого суду скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням у цій частині нового вироку. 
За таких обставин, враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання, апеляційний суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому за ч. 1 ст. 286 КК України основне покарання на підставі ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38 250 грн, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Разом з цим, апеляційні скарги законного представника потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 у частині вирішення цивільного позову та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 задоволенню не підлягають. 
Керуючись статтями 404, 405, 407, 408, 412, 418, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити.
Апеляційну скаргу законного представника потерпілого ОСОБА_7 – ОСОБА_8 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26.01.2026 відносно ОСОБА_10 скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 2250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 38 250 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. 
В іншій частині вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26.01.2026 залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_17   ОСОБА_18   ОСОБА_19