П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/18448/25	
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.
Дата і місце ухвалення: 09.02.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №420/18448/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у незастосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 в редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні в період з 24.02.2023 року по 01.05.2023 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме невизначенні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до вказаної постанови; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок з 24.02.2023 року по 01.05.2023 року грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду, оскільки про складові та розмір нарахованого й виплаченого грошового забезпечення йому було відомо щонайменше з моменту отримання грошового атестата від 03.01.2025 та витягу з наказу про звільнення. 
На думку апелянта, звернення до суду лише 10.06.2025 свідчить про пропуск тримісячного строку звернення до суду без поважних причин. 
Крім того, апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для перерахунку грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, посилаючись на відсутність належного нормативного врегулювання після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, а також на необхідність дотримання принципів правової визначеності та збалансованості бюджетної системи. 
У зв`язку з цим апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24 лютого 2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що відповідачами не заперечується.
У спірний період Військова частина НОМЕР_2 перебувала на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 , яка здійснювала нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 06 грудня 2024 року №346 старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Матеріалами справи підтверджується, що у період проходження військової служби позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення, а також інші належні виплати, пов`язані з проходженням військової служби та звільненням з неї.
15 травня 2025 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із заявою, в якій просив здійснити перерахунок усіх виплачених складових грошового забезпечення за період з 24 лютого 2023 року по 01 травня 2023 року шляхом визначення нового розміру посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01 січня 2023 року, та провести виплату різниці між перерахованими та фактично виплаченими сумами.
Листом від 16 травня 2025 року №14/1921 Військова частина НОМЕР_2 відмовила у задоволенні зазначеної заяви, пославшись на відсутність правових підстав для проведення такого перерахунку та зазначивши, що грошове забезпечення військовослужбовців підлягало нарахуванню із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року.
В матеріалах справи міститься грошовий атестат від 03 січня 2025 року №14/28, з якого вбачається розмір посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та інших складових грошового забезпечення позивача.
Відповідачами не заперечується, що нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення, додаткових видів грошового забезпечення та інших належних виплат здійснювалися із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01 січня 2018 року.
Вважаючи такі дії відповідачів протиправними та такими, що призвели до заниження розміру належного йому грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що після визнання постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 протиправним та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 підлягають застосуванню в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили.
Суд першої інстанції зазначив, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови №704 щодо застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року, перестали відповідати законам України про Державний бюджет на відповідні роки, якими було встановлено інший розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому суд врахував правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, згідно з якими після 29 січня 2020 року при визначенні посадових окладів та окладів за військовими званнями підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01 січня відповідного календарного року.
З огляду на те, що відповідачами визнавався факт нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01 січня 2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність такої бездіяльності та наявність підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 24 лютого 2023 року по 01 травня 2023 року із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року.
Також суд першої інстанції відхилив доводи відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, виходячи з того, що спірні правовідносини пов`язані з виплатою грошового забезпечення, а тому до них підлягають застосуванню положення законодавства про працю з урахуванням продовження строків на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Основні засади державної політики у сфері соціального та правового захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до частин першої - четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне та грошове забезпечення, а до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704).
Пунктом 4 Постанови №704 у первинній редакції було передбачено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Крім того, примітками до додатків 1, 12, 13 та 14 Постанови №704 також визначено, що посадові оклади та оклади за військовими званнями обчислюються із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 до пункту 4 Постанови №704 були внесені зміни, відповідно до яких розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями став прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений станом на 01 січня 2018 року.
Разом із тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови №103 визнано протиправним та скасовано.
Оцінюючи правові наслідки зазначеного судового рішення, Верховний Суд у постановах від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21, від 14 вересня 2022 року у справі №500/1886/21, від 22 вересня 2022 року у справі №500/3840/21 та в інших судових рішеннях дійшов висновку, що після 29 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови №704 підлягають застосуванню в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, тобто із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Колегія суддів враховує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено новий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому застосування у 2023 році для визначення складових грошового забезпечення прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року не відповідало нормативно-правовим актам вищої юридичної сили.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у період проходження військової служби з 24 лютого 2023 року по 01 травня 2023 року позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року, що відповідачами не заперечується.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі були зобов`язані визначати посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та здійснювати нарахування грошового забезпечення з урахуванням таких складових.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Спірні правовідносини у даній справі охоплюють період з 24 лютого 2023 року по 01 травня 2023 року, тобто виникли під час дії карантину, а тому строки звернення до суду, визначені статтею 233 Кодексу законів про працю України, були продовжені на весь період його дії.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Посилання апелянта на положення пункту 32 Правил підготовки проєктів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року №870, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки питання застосування пункту 4 Постанови №704 після 29 січня 2020 року вже було предметом дослідження Верховного Суду, який сформував сталу та послідовну правову позицію щодо спірних правовідносин.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з усталеною судовою практикою Верховного Суду та не містять обставин, які б свідчили про неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам та дійшов правильних висновків щодо застосування норм матеріального права.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №420/18448/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук