ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" травня 2026 р. Справа№ 910/13249/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Колесника Р.М.
суддів: Сковородіної О.М. 
Тищенко А.І. 

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця»
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 (повний текст рішення складено 26.01.2026)
у справі № 910/13249/25 (суддя - Трофименко Т.Ю.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця»
до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»
прo стягнення 33423,08 гривень

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

ПрАТ АСК «Скарбниця» звернулось в Господарський суд міста Києва із позовом до АТ «СК «Країна» про стягнення 14586,94 гривень страхового відшкодування, 3705,82 гривень інфляційних втрат, 1218,11 гривень 3% річних та 13912,21 гривень пені.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплатив страхове відшкодування власнику автомобіля «Toyota» державний номер НОМЕР_1 , а враховуючи, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідальність водія винного у скоєнні ДТП була також застрахована і у відповідача на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, АТ «СК «Країна» зобов`язана відшкодувати ПрАТ АСК «Скарбниця» 50% від сплаченого страхового відшкодування відповідно до Порядку виконання зобов`язань при настанні події, яка є страховим випадком за декількома внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2026 у задоволенні позову відмолено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване зокрема тим, що хоч матеріалами справи підтверджується факт понесення позивачем витрат на відновлювальний ремонт автомобіля в розмірі 29173,87 гривень, останнім не було надано суду докази на підтвердження того, що ПрАТ АСК «Скарбниця» зверталось до АТ «СК «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування на суму 14586,94 гривень (50% від суми 29173,87 гривень) у строк, визначений у підпункті 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в тому числі позивачем до позову не було долучено докази надсилання відповідачу документів, що підтверджують здійснення ним виплати страхового відшкодування у сумі 29173,87 гривень.

Короткий зміст апеляційної скарги

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає наступне:
- суд першої інстанції помилково ототожнив позивача з потерпілою особою, водночас у спірних правовідносинах позивач не є особою, яка реалізує первинне право на отримання страхового відшкодування від страховика винної сторони, і не є суб`єктом, для якого стаття 35 ЗУ № 1961-IV встановлює обов`язок подання заяви як передумову позасудової виплати, а тому позивач навпаки виступає страховиком, який уже виконав свій обов`язок перед потерпілим та після здійснення виплати набув право вимоги до іншого страховика. Такий перехід права прямо передбачений частиною першою статті 993 ЦК України та статтею 27 ЗУ «Про страхування» № 85/96-ВР (у редакції, чинній на момент ДТП): до страховика, який здійснив страхове відшкодування за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки;
- навіть у разі формального пропуску строку звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування особа не позбавляється права на судовий захист, а відповідні вимоги можуть бути заявлені в межах загальної трирічної позовної давності. Отже, відмова у позові виключно з підстав пропуску річного строку звернення із заявою суперечить правовим висновкам Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

13.10.2022 в с. Лишня Дрогобицького району Львівської області по вул. Болонна, 38 відбулось ДТП за участі автомобіля VOLKSWAGEN SHARAN, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля TOYOTA CAMRY, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 .
У результаті ДТП було пошкоджено обидва автомобілі, а особою, яка є винною у скоєнні ДТП є ОСОБА_1 , яка керувала транспортним засобом VOLKSWAGEN SHARAN, д.н.з. НОМЕР_2 .
Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу VOLKSWAGEN SHARAN, д.н.з. НОМЕР_2 на момент настання ДТП була застрахована у ПрАТ АСК «Скарбниця», а також у АТ «СК «Країна» згідно з полісом № АР/3332759.
Відповідно до Звіту 2717/22 про оцінку автомобіля TOYOTA CAMRY, д.н.з. НОМЕР_1 , складеного СПДФО ОСОБА_3 20.10.2022, вартість відновлювального ремонту зазначеного транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 38128,64 гривень.
Листом від 20.10.2022 за вих. № 167 позивач повідомив відповідача про настання страхової події, а відповідач отримання ним такого листа не заперечив.
За наслідками розгляду заяви ДП «Савсервіс-Столиця» про виплату страхового відшкодування від 14.11.2022, позивачем складено страховий акт № 291/ці/22 від 10.01.2023, відповідно до якого розмір страхового відшкодування визначено в сумі 29173,87 гривень. 
Листом від 28.11.2022 № 204 позивач повідомив відповідача про прийняте рішення щодо здійснення страхового відшкодування у розмірі 31773,87 гривень, у якому також зазначив, що відповідачу для отримання протоколу огляду КТЗ, електронних фото пошкодженого КТЗ, звіту (оцінки) розміру збитків пошкодженого КТЗ слід звернутися із відповідним запитом на зазначену у листі адресу електронної пошти. 
10.01.2023 позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 29173,87 гривень на користь ДП «Савсервіс-Столиця». 
19.03.2024 позивач надіслав на електронну пошту відповідача вимогу № 73.142 (заяву про виплату страхового відшкодування) (вх. 3615/24 від 19.03.2024), у якій із посиланням на пункти 5.1. - 5.3. Порядку № 464/2020, просив впродовж 15 днів з моменту отримання вимоги сплатити суму страхового відшкодування у розмірі 50% від сплаченої позивачем суми 29173,87 гривень.
Листом від 16.04.2024 № 2060/24 відповідач повідомив позивача про прийняте ним рішення за вимогою № 73.142 (заява про виплату страхового відшкодування) (вх. 3615/24 від 19.03.2024) про відмову у виплаті страхового відшкодування відповідно до пп. 37.1.4. п. 37.1. ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки на момент подання цієї вимоги з дати ДТП пройшло більше року. 

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у апеляційній скарзі та заперечення на них, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Спір у даній справі виник внаслідок забезпечення транспортного засобу «Volkswagen Sharan» на момент скоєння ДТП одночасно двома полісами страхування та здійснення позивачем виплати страхового відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу одноособово у повному обсязі.
Договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, ЗУ «Про страхування», інших законодавчих актів (частина 1 стаття 979 Цивільного кодексу України).
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (частина 1 стаття 16 ЗУ «Про страхування» (№ 85/96-ВР, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2024).
Факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим полісом, сертифікатом (частина 1 стаття 981 ЦК України).
Страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору (пункт 1.8. ст. 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон № 1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком (частина 1 стаття 25 ЗУ «Про страхування» (№ 85/96-ВР, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2024).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України).
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (пункти 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
При укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику (пункту 17.3. стаття 17 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон № 1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1. стаття 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон № 1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) також врегульовано діяльність Моторного (транспортного) страхового бюро України, яке згідно з пунктом 39.1. статті 39 Закону є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Норми Статуту МТСБУ та рішення органів управління МТСБУ, прийняті в межах їхніх повноважень, є обов`язковими для виконання усіма членами МТСБУ та можуть містити додаткові вимоги до страховиків (пункту 51.11. стаття 51 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
Так, рішенням Президії Моторного (транспортного) страхового бюро України від 26.02.2020 року № 464/2020, з метою врегулювання відносин між страховиками-членами МТСБУ з питання забезпечення здійснення страхового відшкодування при наявності декількох внутрішніх договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які були чинними на момент дорожньо-транспортної пригоди був затверджений Порядок виконання зобов`язань при настанні події, яка є страховим випадком за декількома внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (надалі - Порядок).
Страховик при отриманні інформації про настання події, що містить ознаки страхового випадку за укладеним ним внутрішнім договором страхування, зобов`язаний (не залежно від наявності інших внутрішніх договорів страхування, укладених по відношенню до забезпеченого транспортного засобу, та черговості їх укладення) здійснити визначені ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)) заходи для забезпечення своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 3.1. стаття 3 Порядку).
Відповідальним за прийняття рішення за заявою про страхове відшкодування, визначення розміру та виплати страхового відшкодування є страховик, який отримав зазначену заяву. Якщо усі страховики, які уклали по відношенню до одного забезпеченого транспортного засобу Внутрішні договори страхування у письмовій формі не узгодили з заявником проведення виплат страхового відшкодування кожним із страховиків, то виплату здійснює той страховик, який перший зареєстрував повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (пункту 4.1., 4.3. стаття 4 Порядку).
Розмір страхового відшкодування належного страховику, який здійснив виплату страхового відшкодування, від інших страховиків, які уклали чинні на момент настання страхового випадку інші Внутрішні договори страхування по відношенню до того ж забезпеченого транспортного засобу визначається з огляду на положення статті 540 Цивільного кодексу України (виконання зобов`язання, в якому беруть участь кілька боржників, визначається у рівній частці) у залежності від розміру шкоди (і франшизи) (пункт 5.2. стаття 4 Порядку).
Якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (стаття 540 ЦК України).
Згідно з пунктом 3.2 статті 3 Порядку страховик, який отримав інформацію про подію, яка має ознаки страхового випадку за декількома внутрішніми договорами страхування, для забезпечення участі усіх страховиків за такими договорами страхування повинен: а) невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дати надходження інформації про страховий випадок, повідомити у письмовій формі (як правило, за допомогою електронної корпоративної пошти МТСБУ) інших страховиків, які внесли до єдиної централізованої бази даних МТСБУ відомості про інші внутрішні договори страхування, які є дійсними на дату настання події, що містить ознаки страхового випадку; б) забезпечити можливість іншим страховикам, які також застрахували той самий об`єкт, приймати участь в розслідуванні страхового випадку (зокрема, у огляді наявних документів та пошкодженого (знищеного) майна); в) повідомити у письмовій формі (як правило, за допомогою електронної корпоративної пошти МТСБУ) інших страховиків, які внесли до єдиної централізованій базі даних МТСБУ відомості про інші внутрішні договори страхування, які є дійсними на дату настання події, що містить ознаки страхового випадку, про прийняте рішення та заплановану виплату страхового відшкодування не пізніше ніж за три робочі дні до дати її проведення.
Згідно пункту 5.1. Порядку: 1) страховик, який на умовах, визначених цим Порядком, здійснив страхове відшкодування, у разі, якщо визначений ним розмір шкоди не перевищує сукупного розміру страхових сум, за відповідну шкоду, за усіма чинними на дату страхового випадку Внутрішніми договорами страхування, визнається особою, яка надала послуги з відшкодування збитків, і згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону 1961 має право на отримання страхового відшкодування від інших страховиків, які уклали чинні на момент настання страхового випадку по відношенню до того ж забезпеченого транспортного засобу Внутрішні договори страхування; 2) для реалізації зазначеного у цьому пункті права страховик, який на умовах, визначених цим Порядком, здійснив страхове відшкодування, має подати заяви про страхове відшкодування до решти зазначених страховиків; 3) заява про страхове відшкодування та додатки до неї мають відповідати вимогам, передбачених статтею 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)). До зазначеної заяви мають також додаватися докази настання страхового випадку, документи на підставі яких визначеного розмір шкоди і факт проведення страхового відшкодування заявником. У разі якщо заявник не погодив з усіма іншими страховиками розмір шкоди, то до заяви про страхове відшкодування за шкоду, заподіяну пошкодженням транспортного засобу, обов`язково долучається звіт про оцінку або висновок автотоварознавчого дослідження.
Отже, в Порядку передбачено, що отримати страхове відшкодування від інших страховиків страховик має право, за умови подання відповідної заяви про страхове відшкодування згідно з ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
Суд зазначає, що статтею 37 вищезазначеного закону встановлені умови за якими страховик має право відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування, зокрема, у разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (пункт 37.1.4.).
При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу норм спеціального Закону можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025), їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування (аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.12.2019 року у справі № 465/4287/15).
Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.
При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон № 1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025).
З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон № 1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою.
Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 910/7449/17.
При цьому, колегія суддів у аспекті розгляду даної апеляційної скарги також враховує і наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року в справі № 147/66/17 звернула увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди, так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку ДТП.
ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Слід зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.
Відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.
Змістом зазначених норм права встановлюється як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і унормовується, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.
Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).
Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить про свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.
Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 2 стаття 12 ЦК України).
При цьому, ЦК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права.
Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України). Відмова від належного особі права припиняє таке право.
Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.
Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому, особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.
Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.
Як було зазначено вище, відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон № 1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права.
Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України №1961-IV).
Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.
Означена правова позиція була викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 910/7449/17.
В іншій постанові (від 11.12.2019 року у справі № 465/4287/15) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.
Поняття преклюзивні строки здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю позовна давність (строк захисту порушеного права особи).
Так, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина 1 статті 259 ЦК України). При цьому, закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.
Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.
Поряд із цим, законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та не передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.
Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.
Разом із тим, ані ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані ЦК України, будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.
Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності.
Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.
Однак законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. 
Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, прямо передбачені в цій норми.
З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.
Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.
Вищенаведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17.
Проаналізувавши всі вищезазначені правові норми, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги правові висновки, викладені вище, колегія суддів цілком погоджується із висновками місцевого господарського суду, викладеними у оскаржуваному рішенні, з огляду на наступне. 
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно з ст. 86 цього ж кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (3).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, дорожньою-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу сталася 13.10.2022, внаслідок чого позивачем було понесено витрати на відновлювальний ремонт автомобіля TOYOTA CAMRY, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 29173,87 гривень.
Водночас, як правильно та підставно зазначив суд першої інстанції та із висновками якого в повній мірі погоджується колегія суддів, у процесі розгляду справи, позивачем у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували факт звернення ним до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування на суму 14586,94 гривень (50% від суми 29173,87 гривень) у строк, визначений у підпункті 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Крім того, позивачем у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували факт надсилання відповідачу доказів здійснення ПрАТ АСК «Скарбниця» страхового відшкодування у сумі 29173,87 гривень.
Разом з тим, в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, що підтверджують факт звернення позивача до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування на суму 14586,94 гривень (50% від суми 29173,87 гривень) 19.03.2024, тобто аж через 1 рік і 5 місяців після настання ДТП. 
Крім того, апеляційний суд також звертає увагу на те, що позивачем у процесі розгляду справи у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували об`єктивну неможливість його звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування на суму 14586,94 гривень (50% від суми 29173,87 гривень) у строк, визначений у підпункті 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
У даному контексті місцевий господарський суд у оскаржуваному рішенні слушно вказав, що звертаючись до суду, позивач жодним чином не доводить те, що його не звернення до відповідача у визначений законом строк було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій та при цьому ПрАТ АСК «Скарбниця» було здійснено всі необхідні та достатні заходи щодо отримання від відповідача відповідної частини страхового відшкодування.
Заперечення позивача про те, що підтвердженням вчинення ним активних дій, спрямованих на врегулювання спірних правовідносин, є надсилання відповідачу листів від 20.10.2022 та від 28.11.2022 суд першої інстанції правомірно, обґрунтовано та підставно відхилив, з чим цілком погоджується колегія суддів, з огляду на те, що за даними листами у відповідача дійсно не виникало обов`язку щодо здійснення виплати страхового відшкодування саме у розмірі 14586,94 гривень, тоді як з моменту здійснення виплати страхового відшкодування (10.01.2023) у позивача було достатньо часу, - цілий рік для направлення заяви про виплату страхового відшкодування (з 10.01.2023 по 10.01.2024), що позивачем зроблено не було. 
Всі інші доводи скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі, жодним чином не впливають на результат апеляційного перегляду, а отже не потребують окремого дослідження та правої оцінки з огляду на нормативно-правове обґрунтування приведене судом апеляційної інстанції вище, а також враховуючи правові висновки, зазначені колегією суддів у даній постанові щодо спірних правовідносин.
Отже, з огляду на все вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасування не вбачає.
Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати з оплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 у справі № 910/13249/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Повний текст постанови складено і підписано 27.05.2026.

Головуючий суддя Р.М. Колесник 

Судді О.М. Сковородіна

А.І. Тищенко