ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2026 року м.Дніпро Справа № 904/3366/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 (суддя Новікова Р.Г.)
про скасування заходів забезпечення позову

у справі № 904/3366/25
за позовом керівника Криворізької центральної окружної прокуратури в інтересах держави в особі Криворізької міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс”
про стягнення безпідставно збережених коштів

ВСТАНОВИВ:
Керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс” з позовом про стягнення безпідставно збережені кошти у розмірі 5 183 012 грн 93 коп. 
До пред`явлення позову керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою від 24.06.2025 про забезпечення позову до пред`явлення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ТОВ “Форпартнерс”, а саме: нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 428670512110.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 суд задовольнив частково заяву керівника Криворізької центральної окружної прокуратури від 24.06.2025 про забезпечення позову та наклав арешт на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс”, а саме: нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 428670512110 в межах ціни позову у розмірі 5183012грн93коп.
На адресу суду 11.11.2025 надійшли сформовані в системі «Електронний суд» заява позивача від 11.11.2025 про затвердження мирової угоди у справі №904/3366/25, укладеної між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс», та закриття провадження у справі №904/3366/25 та заява відповідача від 11.11.2025 про скасування заходів забезпечення, застосованих ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі №904/3366/25 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс” від 11.11.2025 про скасування заходів забезпечення позову. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 у справі №904/3366/25.
Не погодившись з вказаною ухвалою Першим заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі №904/3366/25 про скасування заходів забезпечення позову, застосовані ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 у справі № 904/3366/25 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання ТОВ «Форпартнерс» про скасування заходів забезпечення позову.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- ТОВ «Форпартнерс» на праві приватної власності належить нерухоме майно (комплекс будівель та споруд) за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, а також користується земельною ділянкою кадастровий номер 1211000000:08:233:0001 площею 2,5352 га без правовстановлюючих документів, через що безпідставно зберегло грошові кошти на загальну суму 5 183 012,93 грн. Відповідно до листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області №14549/5/04-36-04-05-11 від 27.03.2025 ТОВ «Форпартнерс» не подавало податкові декларації з плати за землю за 2022-2025 роки. Крім цього, ГУ ДПС у Дніпропетровській області повідомило Криворізьку міську раду про факт використання земельної ділянки без оформлення правовстановлюючих документів та сплати відповідних платежів. Таким чином, ТОВ «Форпартнерс» користується земельною ділянкою кадастровий номер 1211000000:08:233:0001 площею 2,5352 га без правовстановлюючих документів та не сплачує плату за землю. При цьому згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказане нерухоме майно є єдиним об`єктом нерухомості, що належить ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» та за рахунок якого може бути виконано судове рішення у випадку задоволення позовних вимог. У даній справі потреба у забезпеченні позову не відпала, оскільки відповідачем сума безпідставно збережених коштів на користь міської ради не сплачена, а майно по вул. Українській, 29 є єдиним майном, за рахунок якого може бути виконане рішення суду. Факт сплати відповідачем частини безпідставно збережених коштів у розмірі 287 945,16 грн ніяким чином не спростовує того, що існує ризик відчуження нерухомого майна, що фактично унеможливить виконання рішення суду. Крім цього, суд в оскаржуваній ухвалі не навів обставин, через які наявність заходів забезпечення позову заважає відповідачу виконати свої зобов`язання перед територіальною громадою. При цьому відповідач не є добросовісним користувачем земельної ділянки по вул. Українській, 29. Відповідач з грудня 2022 року не тільки не сплачував плату за користування земельною ділянкою, а навіть не вживав заходів для укладання договору оренди з метою ухилення від плати за землю, що свідчить про його недобросовісність. За таких обставин, у випадку скасування заходів забезпечення відповідач, перш за все, відчужить нерухоме майно, яке є єдиним активом ТОВ «Форпартнерс», та припинить виконання своїх зобов`язань перед територіальною громадою. А за відсутності у ТОВ іншого майна, виконати рішення суду буде фактично неможливо. Отже, відсутні підстави вважати, що у випадку скасування заходів забезпечення позову, відповідач продовжить добросовісно виконувати умови Мирової угоди та сплачувати кошти до міського бюджету. При цьому частина 9 статті 145 ГПК України не зобов`язує суд скасувати заходи забезпечення у випадку закриття провадження у справі в результаті укладання мирової угоди, умови якої не передбачають виконання зобов`язання у повному обсязі на момент скасування заходів забезпечення. Тому суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку про обов`язок скасувати заходи забезпечення позову у випадку закриття провадження у справі.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
19.01.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін. 
25.02.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання, в якому просить судове засідання у справі №904/3366/25 призначене на 25.02.2026 о 11:10 провести без участі Криворізької міської ради.
08.06.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від прокурора надійшли пояснення, в яких він підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, наполіг на наявності підстав для її задоволення та необхідності скасування ухвали суду першої інстанції. Додатково повідомив, що з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 01.04.2026 ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» відчужило нерухоме майно за адресою м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29 та 29А на користь інших товариств за заниженою вартістю 18000 грн. та 56040 грн. відповідно. Станом на 02.04.2026 за ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» залишилося лише майно по вул. Українська, 29Б площею 254 кв. м (за оцінкою сформованою на сайті ФДМУ ринкова вартість складає 112 тис. грн.), реалізація якого не забезпечить виконання рішення суду При цьому прокурор неодноразово вказував, що арештоване майно є єдиним майном, що належить відповідачу та за рахунок якого можливо виконати рішення суду, а також гарантуватиме виконання відповідачем мирової угоди. На даний час відповідачем сплачено 6 платежів за умовами мирової угоди (з листопада 2025 по квітень 2026). На запит прокурора підтвердити внесення оплати у травні 2026 року відповідно до умов мирової угоди Юридичне управління Виконкому Криворізької міської ради листом №12-54681/21/575 від 03.06.2026 не підтвердило факт оплати чергового платежу до місцевого бюджету. За таких обставин прокурор вважає, що умови мирової угоди не виконуються, а ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» свідомо відчужило більшу частину нерухомого майна виключно з метою унеможливлення виконання мирової угоди та рішення суду у повному обсязі. Окремо зазначив, що 15.04.2026 засновником ТОВ «Форпартнерс» здійснено відчуження 100% частки у статутному капіталі ТОВ на користь громадянина Грузії ( ОСОБА_1 ), який згідно з аналітичною платформою Clarity Project є засновником ще у приблизно 100 товариствах. Після зміни засновника змінилася назва та місце реєстрації ТОВ. При цьому згідно з аналітичною платформою Clarity Project за новою адресою реєстрації товариства (м. Київ, вулиця Хвойки Вікентія, будинок 18/14) зареєстровано ще 125 суб`єктів. Отже, вказане, на його думку, свідчить, що попередніми директорами та засновниками вчинено ряд дій направлених на ухилення від виконання мирової угоди та унеможливлення стягнення коштів у примусовому порядку.
В судовому засіданні 10.06.2025 брав участь прокурор (апелянт). Позивач та відповідач, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G.B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Так, у справі вже відбулося судове засідання 25.02.2026, на якому був присутній прокурор та представник відповідача, які надали свої пояснення щодо апеляційної скарги.
При цьому позивач та відповідач, як учасники судового процесу, не були позбавлені права забезпечити участь у судовому засіданні 03.06.2026 будь-якого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, в тому числі в режимі відеоконференції.
Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.
В свою чергу, варто наголосити на тому, що визначення пріоритету щодо участі в судовому процесі у випадку невизнання судом обов`язкової явки представника, не тягне за собою неможливість здійснення розгляду справи, тобто відсутність уповноваженого представника в судовому засіданні не є безумовною підставою для його відкладення.
Натомість обставин неможливості вирішення спору судом не встановлено.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги тривалість провадження та необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, заяву позивача про розгляд справи за його відсутності, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників сторін, які не з`явилися.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Прокурор в судовому засіданні 10.06.2026 підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання ТОВ «Форпартнерс» про скасування заходів забезпечення позову.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутнього прокурора, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на адресу суду 11.11.2025 надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява позивача від 11.11.2025 про затвердження мирової угоди у справі №904/3366/25, укладеної між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс», та закриття провадження у справі №904/3366/25. 
На адресу суду 11.11.2025 надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява відповідача від 11.11.2025 про прийняття та долучення до матеріалів справи документів: спільної письмової заяви сторін про затвердження мирової угоди між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс»; мирової угоди від 11.11.2025 між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс»; платіжної інструкції №487 від 11.11.2025 на суму 287945грн16коп.
Відповідач просив суд затвердити мирову угоду, укладену між Криворізькою міською радою та ТОВ «Форпартнерс» від 11.11.2025.
На адресу суду 11.11.2025 надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява відповідача від 11.11.2025 про скасування заходів забезпечення, застосованих ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2025 суд призначив розгляд заяви відповідача про скасування заходів забезпечення на 13.11.2025. 
На адресу суду 13.11.2025 надійшли сформовані в системі «Електронний суд» заперечення заступника керівника Криворізької центральної окружної прокуратури від 13.11.2025 щодо затвердження мирової угоди. 
На адресу суду 13.11.2025 надійшли сформовані в системі «Електронний суд» заперечення заступника керівника Криворізької центральної окружної прокуратури від 13.11.2025 на клопотання про скасування заходів забезпечення. 
Прокурор зазначив, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказане нерухоме майно є єдиним об`єктом нерухомості, що належить ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» та за рахунок якого може бути виконано судове рішення у випадку задоволення позовних вимог.
Прокурор вказав, що закриття провадження у справі не зобов`язує суд автоматично скасувати заходи забезпечення позову, а таке скасування повинно оцінюватися судом з урахуванням обставин справи. У цій справі потреба у забезпеченні позову не відпала, оскільки відповідач не сплатив на користь міської ради безпідставно збережені кошти. Майно по вул. Українській, 29 є єдиним майном, за рахунок якого може бути виконане рішення суду. Сплата відповідачем частини безпідставно збережених коштів у розмірі 287945грн16коп не спростовує існування ризику відчуження нерухомого майна, що фактично унеможливить виконання рішення суду. Відповідач не довів того, яким чином наявність заходів забезпечення позову заважає йому виконати свої зобов`язання перед територіальною громадою. Відповідач не є добросовісним користувачем земельної ділянки по вул. Українській, 29. Відповідач не надав жодних підтверджень наявності в нього іншого майна та коштів, за рахунок яких ним може бути реально виконано судове рішення. У випадку звернення з клопотанням про скасування заходів забезпечення тягар доказування цих обставин має покладатися на відповідача. 
На адресу суду 17.11.2025 надійшло сформоване в системі «Електронний суд» клопотання відповідача від 16.11.2025 про долучення - виправленої спільної письмової заяви сторін про затвердження мирової угоди, мирової угоди від 14.11.2025, доказів подання заяви щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування.
На адресу суду 17.11.2025 надійшла спільна заява позивача та відповідача від 14.11.2025 про затвердження мирової угоди від 14.11.2025 у справі №904/3366/25 та закриття провадження у справі №904/3366/25. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 суд затвердив мирову угоду від 14.11.2025 у справі №904/3366/25 та закрив провадження у справі №904/3366/25 (набрала законної сили 17.11.2025). 
Таким чином, за висновком суду, на момент розгляду заяви відповідача про скасування заходів забезпечення відпали підстави існування застосованих заходів забезпечення позову.
Враховуючи викладене, керуючись ч.ч. 9, 10 ст. 145 ГПК України суд першої інстанції задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс” від 11.11.2025 про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 у справі №904/3366/25.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 року №4-рп/2011), сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України (рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011р. №5-рп/2011).
Згідно з ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 зазначила, що під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. 
За приписами ч. 1 ст. 145 ГПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. 
Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову (висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №760/18551/18). 
У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч. 9 ст. 145 ГПК України).
Як встановлено апеляційним судом, керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс” з позовом про стягнення безпідставно збережені кошти у розмірі 5 183 012 грн 93 коп. 
В обґрунтування заявлених вимог прокурор послався на безоплатне користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:08:233:0001, на якій розташоване нерухоме майно, що належить відповідачу. 
Разом з позовом прокурор подав клопотання про витребування у Криворізької міської ради та її виконавчих органів розрахунок безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером №1211000000:08:233:0001 за період з 22.12.2022 по 31.05.2025.
До пред`явлення позову керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою від 24.06.2025 про забезпечення позову до пред`явлення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ТОВ “Форпартнерс”, а саме: нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 428670512110.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 суд задовольнив частково заяву керівника Криворізької центральної окружної прокуратури від 24.06.2025 про забезпечення позову та наклав арешт на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю “Форпартнерс”, а саме: нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Українська, 29, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 428670512110 в межах ціни позову у розмірі 5 183 012 грн 93 коп. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 23.07.2025. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 суд затвердив мирову угоду від 14.11.2025 у справі №904/3366/25 та закрив провадження у справі №904/3366/25. 
Частиною 9 ст. 145 ГПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. 
Таким чином, зважаючи на ст. 145 ГПК України, якою унормовано порядок скасування заходів забезпечення позову, у випадку закриття провадження у справі судом має бути вирішено питання щодо скасування заходів забезпечення позову.
При цьому частиною 10 ст. 145 ГПК України визначено, що в такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Тобто законодавець передбачив відкладальну умову за якої заходи забезпечення діють до набрання законної сили відповідним рішенням суду. 
Ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі №904/3366/25 про затвердження мирової угоди від 14.11.2025 та закриття провадження у справі №904/3366/25 набрала законної сили 17.11.2025. 
Відтак, господарський суд обґрунтовано зазначив, що на момент розгляду заяви відповідача про скасування заходів забезпечення відпали підстави існування застосованих судом заходів забезпечення позову. 
Апелянт не погоджується з зазначеною ухвалою суду та стверджує, що чинним процесуальним законодавством України не передбачено обов`язку суду скасовувати виносити заходи забезпечення позову у випадку затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі. 
Щодо цього колегія суддів зазначає, що виходячи з фактичного та правового обґрунтування ухвали від 17.11.2025 скасування заходів забезпечення позову відбулося саме на підставі ч. 9 ст. 145 ГПК України, а не ч. 1 ст. 145 ГПК України.
В свою чергу, оскільки скасування заходів забезпечення позову відбулося з підстав передбачених ч. 9 ст. 145 ГПК України, то в силу положень ч. 10 ст. 145 ГПК України таке скасування відбувається не в день набрання законної сили ухвали суду, якою скасовані заходи забезпечення, а в день набрання судовим рішенням, ухваленим за результатами розгляду справи у якій було застосовано заходи забезпечення позову, законної сили.
Слід зауважити, що норми Господарського процесуального кодексу України не передбачають автоматичного скасування заходів забезпечення позову без попереднього прийняття судом відповідного рішення, яке може бути оформлене у формі ухвали або рішення суду.
Також, апеляційний суд вважає за необхідне звернутися до висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №904/4134/20: 
« 54. Згідно з частинами першою, четвертою статті 145 ГПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. 
55. Відповідно до частин дев`ятої, десятої статті 145 ГПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
56. Отже, суд апеляційної інстанції має право скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом першої інстанції лише у разі скасування судового рішення, яким такі заходи вжито, або ж у разі самостійного скасування судом першої інстанції таких заходів, вжитих цим же судом, якщо такі заходи вичерпали свою дію чи потреба у їх збереженні відпала. В іншому разі (у випадку скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом першої інстанції поза межами апеляційного чи касаційного перегляду судових рішень), апеляційний або касаційний господарський суд діяв би не як "суд, встановлений законом". Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/27779/14 (пункт 18 постанови). 
57. Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, за результатом перегляду цієї справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції від 17.06.2022, ухваливши нове рішення по суті спору у формі постанови від 04.10.2022 про відмову у задоволенні позовних вимог. 
58. Згідно з частиною першою статті 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. 
59. З огляду на зазначені норми процесуального права, колегія суддів враховує, що суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення місцевого суду та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, мав одночасно вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2021, оскільки відповідно до частин дев`ятої, десятої статті 145 ГПК України після відмови у задоволенні позову та набрання постановою суду апеляційної інстанції законної сили, тобто з 04.10.2022, вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не можуть продовжувати діяти».
Крім того, у постанові від 31.01.2024 у справі № 904/2636/19 Верховним Судом зазначено, що: 
« 6.9. Порядок та підстави скасування заходів забезпечення позову встановлено статтею 158 Цивільного процесуального кодексу України, частинами першою, четвертою, дев`ятою якої передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Отже, забезпечувальні заходи застосовуються та скасовуються судом шляхом ухвалення процесуального рішення - ухвали. Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову. Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. 
6.10. Отже, ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову зумовлює конкретні обмеження щодо вчинення певних дій чи, навпаки, обов`язок вчинити дії учасниками справи або третіми особами, що мають строковий характер та діють до моменту скасування таких заходів судом, який їх вжив, чи судом вищої інстанції у разі скасування ухвали про вжиття спірних заходів забезпечення за їх безпідставністю».
Аналізуючи вищенаведене, можливо дійти висновку, що на виконання вимог ч. 9 ст. 145 ГПК України суд, у визначених цією нормою випадках, зокрема, у разі ухвалення рішення про закриття провадження у справі, що має місце у даній справі, вирішує питання про скасування заходів забезпечення позову. 
Відтак аргументи скаржника ґрунтуються на неправильному тлумаченні приписів ч.ч. 9, ч. 10 ст. 145 ГПК України.
Щодо міркувань прокурора, викладених в апеляційній скарзі, про те, що відповідачем умови затвердженої судом мирової угоди не будуть виконуватися, оскільки він здійснить відчуження свого єдиного актива - об`єкта нерухомості, що належить ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» та за рахунок якого може бути виконано судове рішення у випадку задоволення позовних вимог, суд констатує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою; ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".
Як визнається прокурором, ТОВ «ФОРПАРТНЕРС» виконуються умови Мирової угоди від 14.11.2025, платежі сплачуються відповідно до затвердженого сторонами графіку, що підтверджується наданими відповідачем платіжною інструкцією № 487 від 11.11.2025 року на суму 287 945,16 грн. та квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 55609 від 31.12.2025 року на суму 287 945,00 грн. Загалом з листопада 2025 по квітень 2026 відповідачем сплачено 6 платежів за умовами мирової угоди, що не заперечується сторонами.
При цьому можливе припинення виконання стороною умов мирової угоди, що за твердженням прокурора має місце у травні 2026 року, то варто наголосити, що це призводить до відповідних визначених Законом процесуальних наслідків, встановлених ч. 3 ст. 193 ГПК України, а саме у разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.
Посилання апелянта на вчинення відповідачем дій, направлених на унеможливлення виконання мирової угоди (відчуження частини нерухомого майна та зміну засновника) не заслуговують на увагу як підстава для скасування ухвали суду першої інстанції, якою вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову в порядку ч.ч. 9, 10 ст. 145 ГПК України, проте можуть бути визначені прокурором в якості обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову в іншому провадженні, на відповідній стадії судового процесу (апеляційному/касаційному перегляді ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025, якою суд затвердив мирову угоду від 14.11.2025 у справі №904/3366/25 та закрив провадження у справі №904/3366/25).
Додатково варто акцентувати увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016). 
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11.11.1996 у справі Кантоні проти Франції (CANTONI v. FRANCE), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11.04.2013 у справі Вєренцов проти України, заява № 20372/11).
Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Прийняття у даній справі ухвали від 17.11.2025 забезпечує дотримання принципу правової визначеності щодо застосування судом норм ч.ч. 9, 10 ст. 145 ГПК України, якими врегульовано питання скасування заходів забезпечення позову у разі закриття провадження у справі, в розглядуваному випадку це ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025, яка набрала законної сили та є чинною.
Відтак, доводи апеляційної скарги, оцінку яким надано вище, цих висновків суду не спростовують, а тому обґрунтовано відхиляються судом.
Підсумовуючи вище викладене, порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, не виявлено.
За таких умов, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали від 17.11.2025 про скасування заходів забезпечення позову. 
У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 232-236, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі № 904/3366/25 залишити без задоволення. 
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 у справі №904/3366/25 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 24.06.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд 

Суддя А.Є. Чередко