К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року місто Київ

справа № 521/1591/25
апеляційне провадження № 22-ц/824/5010/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Зеленчука М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сільницького Ігоря Володимировича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Марфіної Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,-

в с т а н о в и в :
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Позов обгрунтовано тим, що Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 24 червня 2021 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди задовольнив частково.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00013842 від 19.05.2017 року, укладений між ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (ЄДРПОУ: 35571472).
Визнав недійсним договір фінансового лізингу від 31 травня 2017 року № 00013935, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Лізинг Україна».
Застосував наслідки недійсного правочину, повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 482 941,46 грн.
Застосував наслідки недійсного правочину, повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 487 855,00 грн.
Стягнув з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 4 000,00 грн.
Стягнув з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір пропорційно задоволених вимог у розмірі 9 747,96 грн.
Позивач вказує, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року у справі № 521/19301/20 є чинним, ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2023 року у зупиненні виконання вищевказаного рішення було відмовлено.
Посилаючись на те, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року у справі № 521/19301/20 відповідач не виконав, грошові кошти у розмірі 970 796,46 грн не повернув, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на свою користь 138 188,09 грн. інфляційних втрат та 39 576,58 грн три відсотки річних, які розраховані позивачем станом на 27 січня 2025 року.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Сільницький І.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд дійшов передчасного висновку про відмову у позові, не врахувавши, що судове рішення, на підставі якого виникли спірні правовідносини було скасоване, а справа направлена на новий розгляд, який триває і станом на теперішній час. Таким чином, правова підстава вимог позивача не була остаточно визначена, а від результату нового розгляду залежить можливість вирішення даної справи по суті.
Зазначає, що у суду існували об`єктивні підстави для зупинення провадження у справі, оскільки у даній справі стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України відбулось на підставі рішення у справі № 521/19301/20. Однак, постановою ВС від 09 квітня 2025 року у справі № 521/19301/20 справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Тобто суд мав обов`язок зупинити провадження відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» - Івтушок С.В. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаюсь на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» - Івтушок С.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що в провадженні Малиновського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа № 521/19301/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди.
Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 24 червня 2021 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди задовольнив частково.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00013842 від 19.05.2017 року, укладений між ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (ЄДРПОУ: 35571472).
Визнав недійсним договір фінансового лізингу від 31 травня 2017 року № 00013935, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Лізинг Україна».
Застосував наслідки недійсного правочину, повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 482 941,46 грн.
Застосував наслідки недійсного правочину, повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 487 855,00 грн.
Стягнув з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 4 000,00 грн.
Стягнув з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір пропорційно задоволених вимог у розмірі 9 747,96 грн.
Доказів виконання вказаного рішення суду в матеріалах справи відсутні.
Згідно розрахунку інфляційного нарахування та 3 % річних за період з 19 вересня 2023 року до 27 січня 2025 року розмір 3% річних нарахованих на суму заборгованості у розмірі 970 796,46 грн становить 39 576,58 грн, інфляційні збитки за вказаний період становлять 138 188,09 грн.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень Верховний Суд постановою від 09 квітня 2025 року у справі № 521/19301/20 (провадження № 61-4489св23) касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» задовольнив частково. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року, скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право ОСОБА_1 щодо стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» 3 % річних та інфляційних збитків відсутнє, оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року яким позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди задоволено частково, скасоване постановою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року, тому рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року не породжує жодних правових наслідків для ТОВ «Порше Лізинг Україна», в тому числі і повернення грошових коштів, з моменту його ухвалення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).
У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2025 року у справі № 640/13147/19 (провадження № 61-5647св24) зазначено, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.
Верховний Суд вже звертав увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
У постанові від 26 лютого 2025 року у справі №757/7506/21-ц (провадження 61-5954св24) Верховний Суд дійшов наступних висновків: "отже, суди дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за весь час прострочення виконання зобов`язання, а саме з 28 жовтня 2017 року до 27 жовтня 2020 року».
У цій постанові Верховний Суд встановив, що грошові кошти, які стягнені судовими рішенням у справі № 201/2727/16, надійшли на рахунок позивача 28 жовтня 2020 року.
Також колегія суддів звернула увагу на те, що зобов`язання вважається виконаним належним чином із часу зарахування коштів на рахунки стягувача, а не списання (перерахування) із кореспондентського рахунку банку.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18).
У постанові Великої Плати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що: «положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду».
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, провадження № 14-91цс22).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/3530/20, провадження № 61-18137св23).
У даній справі встановлено, що Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 24 червня 2021 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди задовольнив частково, зокрема: застосував наслідки недійсного правочину, повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 482 941,46 грн.; застосував наслідки недійсного правочину, повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 487 855,00 грн.
Доказів належного виконання вищевказаного рішення суду в матеріалах справи відсутні.
Однак, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень Верховний Суд постановою від 09 квітня 2025 року у справі № 521/19301/20 (провадження № 61-4489св23) касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» задовольнив частково. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року, скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
З огляду на встановлені у справі обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право ОСОБА_1 щодо стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» 3 % річних та інфляційних збитків відсутнє, оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року яким позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди задоволено частково, скасоване постановою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року, тому рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року не породжує жодних правових наслідків для ТОВ «Порше Лізинг Україна», в тому числі і повернення грошових коштів, з моменту його ухвалення.
Твердження в апеляційній скарзі про обов`язок суду зупинити провадження у справі, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року є скасованим, тобто його фактично не існує, тому зупинення провадження у даній справі є юридично безпідставним.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сільницького Ігоря Володимировича - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: