П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/2191/26	

Категорія: 102010000 Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І. Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:14.04.2026р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до т.в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Галас Андрія Михайловича, Державного бюро розслідувань про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до т.в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Галас Андрія Михайловича, Державного бюро розслідувань (далі – ДБР), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Галаса Андрія Михайловича у необґрунтованій відмові у наданні інформації згідно запиту на інформацію від 20 січня 2026 року про надання копій розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка;
- зобов`язати ДБР надати ОСОБА_1 копії розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що позивач звернувся із запитом про отримання публічної інформації до відповідача, проте отримав відмову у наданні інформації. Такі дії позивач вважав протиправними, що і стало підставою для звернення до суду.
Відповідач – ДБР позов не визнав, вказуючи, що ДБР як розпорядник публічної інформації зобов`язане надавати виключно ту інформацію, яка вже існує та заздалегідь зафіксована на будь-яких матеріальних носіях. Вжиття заходів, спрямованих на створення інформації, якої ДБР не має у своєму володінні, але щодо якої ОСОБА_1 подано запит, не належить до предмета правового регулювання Закону України "Про доступ до публічної інформації" (далі – Закон №2939-VI) та, відповідно, не покладає на ДБР додаткових обов`язків або відповідальності за надання чи ненадання такої інформації.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги:
- судом проігнорована правова позиція Конституційного Суду України, викладена в рішенні від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 – Інформація про приватне та сімейне життя охоплювала всю інформацію про відносини грошового та негрошового характеру, події, відносини, пов`язані з особою та її сім`єю, окрім інформації про виконання державними посадовими особами своїх функцій;
- судом першої інстанції не перевірено, чи містять документи ДБР щодо Дмитра Усатенка повноваження діяти в інтересах ДБР, що призвело до участі у справі сторонньої, процесуально недієздатної особи у якості учасника справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ДБР заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважає її необґрунтованою та такою, що не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 20 січня 2026 року звернувся до ДБР із запитом на інформацію, в якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка, а також повідомити реєстраційні дані цього запиту.
Листом від 26 січня 2026 року №143ПІ/10-13-06-185/26 ДБР повідомило позивача про те, що розрахункова-платіжна відомість працівника ДБР формується та надається лише на вимогу працівника або уповноваженої ним особи. Розрахунково-платіжні відомості за 2025 рік керівника Управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка не формувалися. Крім того, Кодексом законів про працю України та Законом України "Про оплату праці" не передбачено конкретних випадків, у яких відомості про оплату праці працівника (у тому числі первинний документ розрахунково-платіжна відомість) можуть надаватися іншим фізичним особам.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання запитуваної публічної інформації, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Не погоджуючись з вищевказаним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунково-платіжні відомості за 2025 рік керівника Управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка не формувалися. Крім того, Кодексом законів про працю України та Законом України "Про оплату праці" не передбачено конкретних випадків, у яких відомості про оплату праці працівника (у тому числі первинний документ розрахунково-платіжна відомість) можуть надаватися іншим фізичним особам.
Суд першої інстанції зазначав, що позивач просив надати саме копії розрахунково-платіжних відомостей як конкретних документів, що містять значний обсяг даних, що становлять службову інформацію, суд першої інстанції вважав, що шкода від їх розголошення у даному конкретному випадку переважає суспільний інтерес, оскільки контроль за використанням бюджетних коштів може бути забезпечений в інший спосіб (зокрема, через аналіз декларацій чи надання витягів про суми виплат), який не призводить до розкриття захищених законом персональних даних працівника правоохоронного органу.
Суд першої інстанції прийняв до уваги й те, що в тексті запиту та позовної заяви відсутнє будь-яке обґрунтування наявності суспільного інтересу щодо запитуваної інформації, а також відсутнє будь-яке обґрунтування наявного наміру позивача отримати спірну інформацію відносно посадової особи правоохоронного органу та наміру її подальшого використання.
На підставі наведеного, суд першої інстанції не вбачав порушень права позивача на доступ до публічної інформації, а відтак вважає, що відповідачем правомірно не надано копії розрахунково-платіжних відомостей за 2025 рік керівника управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про інформацію".
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Приписами ст. 5 Закону України "Про інформацію" (далі – Закон №2657-XII) передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 7 Закону №2657-XII, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Закон №2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону №2939-VI, публічна інформація – це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Приписами ч.1 ст. 3 Закону №2939-VI, право на доступ до публічної інформації гарантується:
- обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;
- визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;
- максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;
- доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;
- здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;
- юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Статтею 12 Закону №2939-VI визначено перелік суб`єктів відносин у сфері доступу до публічної інформації якими є:
- запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 
- розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 
- структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону №2939-VI, запит на інформацію – це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що вищенаведені правові норми надають особі право вимагати надання, а на розпорядника інформації покладають обов`язок надати заявнику публічну інформацію. При цьому, ця інформація повинна бути відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, яка була отримана або створена в процесі виконання суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні розпорядника публічної інформації.
Таким чином розпорядник публічної інформації зобов`язаний надавати тільки ту інформацію, яка фактично існує та зберігається у такого розпорядника.
Колегія суддів вважає необхідним акцентувати увагу на тому, що, що позивач просив надати неіснуючі (нестворені) на момент направлення запиту розрахунково-платіжної відомості працівника (форма П-6) управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка за 2025 рік.
З матеріалів справи, а саме з листа ДБР від 26 січня 2026 року №143ПІ/10-13-06-185/26 вбачається, що розрахункова-платіжна відомість працівника ДБР формується та надається лише на вимогу працівника або уповноваженої ним особи; розрахунково-платіжні відомості за 2025 рік керівника Управління внутрішнього контролю ДБР Богдана Чобітка не формувалися.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі №990/11/24 у якій зазначено, що доступ до публічної інформації не повинен використовуватися як спосіб (механізм) для створення (змістовно нової) інформації, а так само для з`ясування/встановлення певних обставин (даних, відомостей). 
Велика Палата Верховного Суду застосовуючи ч.1 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", вже неодноразово зазначала у своїх постановах, про такі обов`язкові ознаки публічної інформації, як документованість, створення (отримання) інформації суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх повноважень або знаходження у володінні цього суб`єкта з інших підстав.
Розпорядник публічної інформації зобов`язаний надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована (відображена на матеріальних носіях) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №9901/22/20, від 19 жовтня 2023 року у справі №9901/337/21).
Розпорядник може і повинен надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, знаходиться поза площиною правового регулювання доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2025 року у справі №990/324/24). 
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2022 року у справі №9901/390/21 вказано, що запитом на інформацію є прохання особи до розпорядника надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, тобто раніше створену інформацію. Для відповіді на інформаційний запит розпорядник не повинен створювати нову інформацію, готувати аналітику, надавати роз`яснення тощо. 
Отже, запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститися у документах і може бути зібрана та надана без значних інтелектуальних зусиль. 
Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №420/27593/21.
Підсумовуючи наведене та аналізуючи запит позивача і відповідь відповідача колегія суддів доходить висновку, що позивач просив суд зобов`язати відповідача надати йому інформацію, яка не створена відповідачем в процесі виконання своїх функцій, відповідно відсутні підстави вважати, що відповідач допустив протиправну бездіяльність не надавши таку інформацію.
Що стосується посилання апелянта на відсутність у представника ДБР Дмитра Усатенка повноважень діяти в інтересах ДБР, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 55 КАС України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.
У порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких підтверджуються відповідно до ч.3 ст. 55 КАС України.
Так, відповідно до наявної у матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Усатенка Дмитра Ігоровича уповноважений діяти від імені ДБР в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи у тому числі подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій.
Згідно з ч.3 ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", обов`язковому відображенню в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта.
Отже, наявність відповідного запису в Єдиному державному реєстрі є належним і достатнім підтвердженням таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, а тому Усатенко Д.І. є уповноваженою особою на самопредставництво ДБР в даній справі.
Також, до основних посадових обов`язків по вказаній посаді є забезпечення представництва без окремого доручення директора ДБР (самопредставництво) інтересів ДБР та директора ДБР, як суб`єкта владних повноважень, в судах України.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.