Справа № 522/17776/25-Е
Провадження № 2/522/3740/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Чорнухи Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Донцової Н.П.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення,-
ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси через підсистему «Електронний суд» надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення, у якій після уточнення позовних вимог позивач просить:
усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання припиненим права ОСОБА_2 на користування зазначеною квартирою;
виселити ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що 27.02.2004 року позивач прийняв у дар квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Таранською А.М., реєстровий № 3429 ( лист з МБТІ № 54774/04-04 від 14.05.2025 р. додається). 08.10.2024 він уклав шлюб з відповідачкою, актовий запис 770. Після одруження подружжя проживало в квартирі позивача та відповідачку, як члена сім`ї позивача, було зареєстровано в цій квартирі. Приморський районний суд м. Одеса 19.11.2024 у справі № 522/14313/24 прийняв рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою, яке набрало законної сили 20.12.2024. Після розірвання шлюбу відповідачка продовжує проживати і бути зареєстрованою в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Цим самим вона створює перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому на праві власності нерухомим майном. Відповідачка наразі вже не є членом сім`ї власника майна, спільне проживання сторін, як колишніх членів сім`ї, неможливе. В квартирі також зареєстрована та проживає повнолітня донька позивача, ОСОБА_3 . Позивач бажає заселитися у свою квартиру з іншою жінкою, але не може з огляду на те, що їх проживання неможливо разом з бувшою дружиною. Самостійно виселятися та знятися з реєстрації відповідачка не бажає. Відповідачка має у власності своє власне житло: квартиру загальною площею 103,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . Після розірвання шлюбу, відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. 
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.08.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлений десятиденний строк з дня отримання копії ухвали про залишення позову без руху для усунення недоліків. 
03.09.2025 до Приморського районного суду м. Одеси через підсистему «Електронний суд» від представника позивача – адвоката Москвітіної І.О. надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2025 відкрите провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення. Цивільну справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 18.11.2025.
09.10.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача – адвоката Тромса Євгенія Василівна надійшов відзив на позову заяву, у якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відзив на позову заяву обґрунтований тим, що в квартирі також зареєстрована та проживає повнолітня донька позивача, ОСОБА_3 , яка має право, як донька позивача , проживати та бути зареєстрованою в зазначеній квартирі. Відповідач має у власності квартиру загальною площею 103,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , яка була подарована батьками, та в якій батьки проживають по теперішній час. Позивач про даний факт знає, з дати набуття в дарунок даної квартири, але надає суду недостовірну інформацію. Сам позивач має ще одну квартиру, яку успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є єдиним місцем проживанням позивача. Відповідач з травня 2025 року не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а проживає спільна дочка відповідача та позивача. Як під час шлюбу, так після розірвання шлюбу по теперішній час, саме відповідач здійснює утримання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги, обслуговування газового котла, обслуговування кондиціонера, та іншої побутової техніки що знаходиться в квартирі без компенсації повністю чи частково з боку позивача.
14.11.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача – адвоката Тромса Є.В. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 522/10922/25 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру.
У підготовче засідання 18.11.2025 учасники справи не з`явились, причини неявки суду не повідомили. 14.11.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача – адвоката Тромса Є.В. надійшло клопотання про розгляд справи без участі та присутності адвоката Тромси Є.В. та відповідача, у якому представник також просить розглянути клопотання про зупинення провадження у справі. У зв`язку з неявкою учасників справи розгляд справи відкладено на 18.01.2026.
У підготовче засідання 18.01.2026 з`явилась представник позивача – адвокат Москвітіна І.О. Відповідач та її представник у підготовче засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. У матеріалах справи наявне клопотання представника позивача – адвоката Тромса Є.В. 14.11.2025 надійшло клопотання про розгляд справи без участі та присутності адвоката Тромси Є.В. та відповідача, у якому представник також просить розглянути клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, постановленою 18.01.2026 у підготовчому засіданні без викладення окремим документом, закрити підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті на 19.03.2026.
У судове засідання 19.03.2026 з`явилась представник позивача – адвокат Москвітіна І.О. Відповідач та її представник у підготовче засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 – адвоката Тромси Є.В. про зупинення провадження у справі. 19.03.2026 суд розпочав розгляд справи по суті. У судовому засіданні оголошена перерва до 12.05.2026.
У судове засідання 12.05.2026 з`явилась представник позивача – адвокат Москвітіна І.О. Відповідач та її представник у підготовче засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення сторін про судове засідання, однак сторони до суду не з`являються, про причини неявки до суду не повідомляють, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.
На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 12.05.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав проголошення судового рішення до 22.05.2026.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до вимог ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд встановив, що
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України).
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно дост. 15 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина сьома статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Суд встановив, що 08.10.2004 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб про що складено відповідний актовий запис № 770, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 21.08.2024 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка – ОСОБА_6 , дружини – ОСОБА_6 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2024 у справі № 522/14313/24 розірвано шлюб, зареєстрований 08.10.2024 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 770, між між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішення набрало законної сили 20.12.2024.
Згідно довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 54774/04-04 від 14.054.2025 станом на 31.12.2012 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , зареєстроване за фізичною особою – « ОСОБА_7 вказане російською мовою згіднл із записом у реєстраційній книзі) на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Таранською АВ.Н. 27.02.2004, р. № 3429.
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 421101026 від 03.04.2025 за ОСОБА_2 14.05.2013 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна – квартиру, загальною площею 103,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач обставину перебуванні у її власності квартири не заперечує. Докази неможливості проживання відповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , суду не надала.
Отже, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 не є єдиним житлом відповідача, оскільки відповідач володіє на праві приватної власності іншим об`єктом житлового нерухомого майна, що відповідачем не заперечується.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2026 у справі № № 302/1799/24, провадження № 61-3588св26 зазначила: «Конституційний суд України вже зазначав, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). Проте право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним; його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян (див. рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).»
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі № 208/4020/16-ц (провадження № 61-24948св18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 750/256/19 (провадження № 61-10378св19));
Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі № 208/4020/16-ц (провадження № 61-24948св18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 750/256/19 (провадження № 61-10378св19)).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 391 ЦК України визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень його прав будь-якими особами шляхом, який власник вважає прийнятним. Те, хто саме спричинив порушення права та з яких підстав, не має значення (див. постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2026 року у справі № 382/2035/23 (провадження № 61-8662св25) зроблено такі висновки:
«З порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18) і № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.»
Отже, під час вирішення питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів сторін.
Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
У рішенні у справі "Fressoz and Roire V. France" від 21.01.1999 ЄСПЛ зазначив, що "необхідність" будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на то потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження. Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав особи має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.
Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним - безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.
Верховний Суд у постанові від 08.04.2026 у справі № № 382/2035/23, провадження № 61-8662св25 зазначив: «Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
При цьому необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/1).»
З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду, керуючись принцами розумності та пропорційності, дослідивши питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права відповідачки (колишньої дружини відповідача) на користування житлом, враховуючи встановлені судом обставини щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, доводи позивача щодо неможливості використання власного нерухомого майна для проживання у ньому, у зв`язку із проживанням у квартирі відповідача, з огляду на наявність у власності відповідача іншого нерухомого майна, суд дійшов висновку, що у виниклих правовідносинах пропорційним та розумним є задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідач має у приватній власності інше житло та не довела належними, допустимим і достатніми доказами необхідність проживання саме у спірній квартирі при наявності у приватній власності іншого житла, необхідність втручання у право власності на майно позивача у цій справі не доведена.
Доводи відповідача щодо проживання у спірній квартирі повнолітньої доньки сторін та щодо здійснення відповідачем утримання нерухомого майна не впливають на спірні правовідносини, зокрема, на право проживання відповідача у спірній квартирі після розірвання шлюбу з позивачем, позивач не заявляв вимог щодо виселення спільної повнолітньої доньки та будь-яких вимог, що стосуються утримання нерухомого майна, отже, такі доводи відповідача не є підставою для відмови у задоволенні позову.
З огляду на викладене, позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, наявні підстави для стягнення з відповідача судового збору у розмірі 1937,92 гривень.
Повний текст рішення суду складений 08.06.2026, з урахуванням періоду перебування судді на навчанні та періоду тимчасової непрацездатності судді.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 43, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення – задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) перешкоди у здійсненні права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання припиненим права ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати з оплати судового збору у розмірі 1937,92 гривень (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім гривень 92 коп.).
Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складений 08.06.2026.

Суддя        Юлія ЧОРНУХА