Справа № 307/137/26

П О С Т А Н О В А
Іменем України

29 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.
суддів: Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Богдан Богданович, на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2026 року у складі судді Стецюк М.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,-
в с т а н о в и в :

У січні 2026 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.
04 лютого 2026 року до суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав на електронну адресу суду заяву про зупинення розгляду справи на час його перебування на військовій службі на період воєнного стану. Клопотання обґрунтовано тим, що він є військовослужбовцем та проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 , зарахований до списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 березня 2024 року № 88.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 січня 2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання призначено на 16 лютого 2026 року.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2026 року заяву відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі – задоволено.
Зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.
В задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Бойко Б.Б. про залишення без розгляду заяви про зупинення провадження у справі – відмовлено.
Заперечуючи ухвалу суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Богдан Богданович, подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заява відповідача про зупинення провадження у справі підписана його електронним цифровим підписом, однак, подане на електронну пошту суду, тому не може вважатися заявою, яка підписана у встановленому законом порядку. Вказує, що зупинення провадження у цій справі до припинення перебування відповідача у складі військових формувань, що переведені на воєнний стан, не буде відповідати принципу пропорційності цивільного судочинства, оскільки предмет спору стосується забезпечення належного матеріального утримання дитини і значення розгляду справи для позивачки та її дитини є вкрай важливим, оскільки пов`язане з отриманням коштів для забезпечення утримання дитини. Спір у цій справі стосується зміни розміру аліментів, які стягуються на утримання дитини. В таких справах розумність строків їх розгляду має вкрай важливе значення, оскільки дитина потребує належного та негайного матеріального утримання в будь-який час, незалежно від того чи запроваджений режим воєнного стану. Суд першої інстанції, формально пославшись на п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України, фактично обмежився лише встановленням факту перебування відповідача на військовій службі, не дослідивши жодним чином питання наявності реальних перешкод для його участі у розгляді справи, не перевіривши можливості реалізації ним процесуальних прав через представника, а також не здійснивши оцінки співмірності втручання у права дитини з огляду на предмет спору. Зупинення провадження у даній справі створює ситуацію, за якої дитина буде позбавлена можливості отримати належне матеріальне забезпечення упродовж невизначеного часу, що може тривати значний проміжок часу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 -адвокат Мельник Г.В. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. Зауважує, що заява ОСОБА_2 про зупинення розгляду справи подана до суду належним способом звернення до суду з відповідною заявою. Вказує на те, що відповідачем надані були суду першої інстанції всі належні та допустимі докази, якими відповідач підтвердив факт свого перебування у складі Збройних Сил України у військовій частині переведеної на воєнний стан. Відповідач подаючи до суду заяву про зупинення провадження у справі виразив своє волевиявлення проти продовження розгляду справи. Суд першої інстанції діяв у відповідності до правових позицій Верховного Суду. 
Згідно з вимогами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі (п.14 ч.1 ст.353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Матеріалами справи встановлено, що у січні 2026 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 є військовослужбовцем ЗСУ та проходить військову службу у складі військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою № 1520 від 28 січня 2026 року (форма 5), довідкою №5877 від 30 січня 2026 року (форма 12) та військовим квитком серії НОМЕР_2 , виданим 25 січня 2011 року. 
04 лютого 2026 року до суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав на електронну адресу суду заяву про зупинення розгляду справи на час його перебування на військовій службі на період воєнного стану. 
Стосовно доводів апеляційної скарги, що заява відповідача про зупинення провадження у справі підписана його електронним цифровим підписом, однак, подане на електронну пошту суду, тому не може вважатися заявою, яка підписана у встановленому законом порядку, то такі не заслуговують на увагу, оскільки звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 вересня 2023 року в справі №204/2321/22.
Суд першої інстанції враховуючи, факт проходження відповідачем військової служби в період дії воєнного стану, що перешкоджає його участі в розгляді справи, і відсутність беззастережної волі військовослужбовця щодо продовження розгляду справи, дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.
Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зокрема, статтями 251-252 ЦПК України передбачено підстави, за яких суд зобов`язаний або може зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі, на відміну від статті 252 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Колегія суддів Третьої судової палати Верховного Суду у справі №754/947/22 зазначила, що із введенням Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 воєнного стану в Україні Збройні Сили України були повністю переведені на штат воєнного часу. Відповідно, кожен військовослужбовець, мобілізований до ЗС України, вважається таким, що несе службу в умовах особливого періоду. Навіть якщо його військова частина безпосередньо не задіяна у бойових діях, його можуть оперативно відрядити до іншого підрозділу. Це є однією з ключових складових функціонування армії під час воєнного стану. Саме тому за змістом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України переведення ЗС України на воєнний стан є загальною підставою для зупинення судового провадження. Закон не містить винятків для ситуацій, коли військова служба об`єктивно не перешкоджає військовослужбовцю брати участь у судових засіданнях. Використання цього права залежить від сумлінності військовослужбовця, проте суд не позбавлений права оцінювати його дії з погляду добросовісності.
Щодо тлумачення терміну «переведені на воєнний стан» Велика Палата Верховного Суду (у постанові від 12.11.2025 у справі № 754/947/22) зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.
Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
Згідно чинної редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відтак норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, забезпечення якнайкращих інтересів дітей та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу.
Аналізуючи положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 13 березня 2025 року у справі N 557/1226/23 сформулював висновки, що обов`язкове зупинення провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини, зокрема про зміну способу стягнення та їхнього розміру, хоч і відповідатиме певним інтересам того відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, але може шкодити захищеним інтересам дитини у передбаченому законом утриманні з боку такого відповідача.
Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Таке ж положення міститься у статті 13 СК України. 
Відповідно до ст.3 Конвенції ООН Про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини передбачає право кожного на справедливий суд та розгляд справи впродовж розумного строку. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Згідно ч.ч. 7, 8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Конвенція ООН Про права дитини передбачає, що дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері (пункт 1 статті 3 Конвенції).
Держави-учасниці визнають право дитини з інвалідністю на особливе піклування, заохочують і забезпечують надання, за умови наявності ресурсів, дитині, яка має на це право, та відповідальним за турботу про неї допомогу, щодо якої подано прохання і яка відповідає стану дитини та становищу її батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину (пункт 2 ст. 23 Конвенції).
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: - по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; - по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.
Колегія суддів бере до уваги те, що у справі, яка стосується зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини, суд і сторони справи повинні забезпечити реалізацію найкращих інтересів дитини. Незважаючи на те, що позивачем у такій справі є один із батьків, а відповідачем - інший, інтереси дитини, яка не є стороною справи, мають домінувати над інтересами кожного з її батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у свої рішеннях вказує, що суди часто наголошують на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Суд постановляв, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [Велика Палата], N 8917/05, пункт 79 (в кінці), ЄСПЛ 2009 (витяги); «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece), N 36998/02, пункт 24 (в кінці), від 27 липня 2006 року, та «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey), N 59601/09, пункт 21, від 17 вересня 2013 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява N 40160/12, пункт 98, від 05 квітня 2018 року).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59)
У постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №761/25101/20 зазначено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
У постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі №663/724/19 вказано, що найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.
Рішенням ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 Суд зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (параграф 54 ).
Зупиняючи розгляд справи про зміну способу стягненні аліментів на час перебування відповідача на військові службі, суд першої інстанції керувався п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України. 
Однак, поза увагою суду залишилися положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено право на справедливий суд та розгляд справи впродовж розумного строку, а також статті 3 Конвенції про права дитини, якою визначено, що у всіх діях щодо дітей... першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Зупинення провадження у справі про зміну способу стягнення аліментів на дитину на невизначений термін (перебування сторони на військовій службі) може бути визнано порушенням права дитини на правову визначеність.
При цьому колегія суддів зазначає, що наразі відповідач ОСОБА_2 має представника – адвоката Мельник Г.В.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено процесуального права у процесі розгляду справи, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст 379 ЦПК України, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, що стосується захисту інтересів дитини, з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 379, 381,382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Богдан Богданович,– задовольнити.
Ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2026 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання щодо відкриття провадження.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 29 травня 2026 року.
Головуючий: 
Судді: