Придніпровський районний суд м.Черкаси    

Справа № 711/7254/25
Провадження № 2/711/168/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Заочне

06 квітня 2026 року м. Черкаси

Придніпровський районний суду м. Черкаси у складі:

головуючого-судді - Позарецької С.М.,
секретаря судового засідання - Буйновської А.П.,
за участю представника позивача
адвоката Заруба С.О.
представника третьої особи
за довіреністю Троян О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, -
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами був укладений шлюб, який розірваний за рішенням суду. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 .
Зазначено, що від самого народження син проживав разом з позивачем, після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем, син залишився проживати з позивачем. Також, 20 квітня 2021 року позивачем було змінено прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».
Відповідно до даних довідки №444/21, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уроджениць м. Москва, Росія, згідно з прийнятим рішенням УДМС у Черкаській області від 30.11.2011 року набув громадянства України.
У позовній заяві вказано, що неповнолітній ОСОБА_3 знаходиться повністю на утриманні батька, оскільки відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає. В зв`язку з цим, він вимушений був звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів та рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 01.11.2022 з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання сина. Позивач весь час самостійно повністю опікується життям, інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Відповідач з моменту виїзду за кордон у 2020 році жодного разу до України не поверталась, дитину не бачила з того часу, незважаючи на те, що позивач не перешкоджає у спілкуванні з дитиною. Батьківського обов`язку відповідач не виконує, не бере будь-якої участі у вихованні сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною взагалі з 2020 року; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.
Також позивач просить врахувати, що в Україні йде війна та тривають мобілізаційні заходи, позивач вже отримував відстрочку від призову на військову службу, як такий, що самостійно виховує дитину, але на сьогоднішній день знову постає питання про мобілізацію позивача, в разі якої неповнолітня дитина залишиться сама без батьківського піклування. 
Враховуючи те, що матір повністю втратила інтерес до свого сина, в тому числі до участі у його виховання, не підтримує зв`язок з дитиною навіть за допомогою телефонного та відеозв`язку, не перераховує грошові кошти на утримання дитини на рахунок батька, а також з огляду на те, що відповідач навмисно ухиляється від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.09.2025 прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Черкаської міської ради.
Від час підготовчого засідання (ухвалою, що занесена до протоколу засідання від 31.10.2025) третю особу Службу у справах дітей Черкаської міської ради замінено на належну Виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування м. Черкаси.
Ухвалою суду від 15.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Відповідачем відзив на позов подано не було.
Третьою особою письмові пояснення по суті позову подані не були.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Заруба С.О. просила позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви. Крім того, пояснила, що на даний час дитина проживає із бабою (матір`ю позивача), сам позивач проходить військову службу в ЗСУ в м. Черкаси, син знаходиться без батьків. Незважаючи на те, що хлопчик проживає із бабусею, вона не може ним опікуватися. У разі, якщо батька переведуть в інше місце несення служби, то він не зможе спілкуватися із сином. Син без матері вже 6 років, матір гр. Росії проживає у м. Москва і має іншу родину; син спілкується із матір`ю через «Телеграм». Матір не цікавиться сином, не бере участі у його вихованні, утриманні; син також згоден на позбавлення матері батьківських прав. Рішення щодо стягнення аліментів перебуває на виконанні в органах ДВС і наявна заборгованість. Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат (судовий збір та витрати на правничу допомогу), то зазначила, що докази будуть надані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Не заперечували проти заочного розгляду справи.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомила. Повідомлялася про судовий розгляд справи, шляхом направлення судових повісток за вказаним у позовній заяві місцем проживання. Адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у контексті положень п. 3 ч. 8 ст. 128, ст.ст. 223, 130 ЦПК України, суд вважає, як повідомлення відповідача належним чином. Крім того, повідомлялася про розгляд справи, шляхом публікування оголошень на сайті судової влади. Слід також зазначити, що згідно з положеннями ст. 8 ЦПК України, інформація про рух справи є відкритою, оприлюдненою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою можливо дізнатися необхідну інформацію щодо справи. Відзив на позов не подала.
В судовому засіданні представник третьої особи Виконавчого комітету Черкаської міської ради як органу опіки та піклування м. Черкаси за довіреністю Троян О.В. просила врахувати висновок від 26.11.2025. Зі слів ОСОБА_6 відомо, що він спілкується із матір`ю через «Телеграм». При спілкуванні із матір`ю, вона заперечила позовні вимоги стосовно позбавлення її батьківських прав щодо сина. При обстеженні умов проживання ОСОБА_6 було встановлено, що всі необхідні умови йому створені; батько проходить службу в ЗСУ в м.Черкаси і кожні 3-4 дні може ночувати вдома; із хлопчиком живе його бабуся (матір позивача), але вона не зверталася до органів опіки та піклування із заявою щодо оформлення опіки над онуком.
Справу розглянуто за правилами заочного розгляду, передбаченими ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача, яка повідомлялася судом у встановленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи та не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву проти позову, а представник позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що він є тренером ОСОБА_6 вже 7 років і вони разом проводять 70% часу дитини, оскільки ОСОБА_6 є спортсменом світового рівня. Проживає хлопчик із батьком та бабусею; більше часу проводить на тренуваннях та змаганнях. Він (тренер) постійно спілкується із батьком дитини; зі слів відомо, що матір дитини перебуває у РФ і дитиною не займається, але з яких причин, йому не відомо.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що знає ОСОБА_6 з 2019 року, а з 2020 року вона є його класним керівником. Хлопчик є позитивним, його батько останнім часом школу не відвідував, матір вона не знає. Зі слів батька свідку відомо, що матір дитини знаходиться в РФ, розмов про матір із хлопчиком не було. З ОСОБА_6 проживає бабуся, але із нею контакту немає.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що знає ОСОБА_6 з часу, коли йому виповнився 1 рік, бо є сусідкою за місцем його проживання. Близько 15 років вона матір дитини не бачила. Зі слів батька дитини, відомо, що матір хлопчина проживає у РФ.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що товаришує із позивачем близько 25 років; протягом року вона допомагає позивачу доглядати за його матір`ю, бо вона себе самостійно доглядати не може. Відповідача вона ніколи не бачила. Зі слів баби, їй відомо, що матір ОСОБА_6 проживає у РФ. Баба живе разом із сином (позивачем) та онуком ОСОБА_6 . Батько служить в м. Черкаси, але, коли його відпускають, то він знаходиться вдома.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
Під час розгляду справи, відповідно до норм чинного законодавства та ст. 171 СК України, ОСОБА_3 висловив свою думку з питань, що стосуються його життя. Зокрема, зазначив, що йому виповнилося 16 років; із мамою він спілкувався останній раз приблизно рік тому, шляхом листування через «Телеграм», а бачив її близько 10 років тому вдома в Росії. Потім він із батьком приїхали до України, а матір залишилася в РФ. Проживає разом із батьком та бабусею в одному помешканні в м. Черкаси. Батько є військовим вже 1 рік і служить в м. Черкаси, а коли його відпускають, то він вдома. ОСОБА_6 сам собі готує їжу, купує одяг за гроші, що надає батько, займається спортом, зокрема, брав участь і у міжнародних змаганнях і займав призові місця. Повідомив, що він не хоче, щоб його матір`ю була ОСОБА_2 , бо вона ним не цікавиться.
В судовому засіданні педагог зазначила, що знає ОСОБА_6 з 2017 року з 2-го класу, батько віддав його до спортивної секції і завжди цікавиться життям хлопчика. Матір до школи не з`являлася, зі слів знає, що матір проживає окремо, але по хлопчику не було помітно, що він без мами. ОСОБА_6 комунікабельний, доброзичливий, в судовому засіданні пояснення давав відверто.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, показання свідків та думку дитини, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи викладене:
встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження (повторне), що видане 12.02.2014 Зеленоградським відділом РАЦС управління РАЦС Москви (серія НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Москва, Російська Федерація, актовий запис №2423. Батьками вказані: матір ОСОБА_2 і батьком - ОСОБА_11 .
Відповідно до даних свідоцтва про встановлення батьківства, що видане 12.02.2014 Зеленоградським відділом РАЦС управління РАЦС Москви, ОСОБА_11 визнаний батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №60 від 12.02.2014.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 змінив прізвище, власне ім`я, по-батькові на ОСОБА_11 , про що свідчить актовий запис №70 від 2.10.2013, за даними свідоцтва про зміну імені, виданого відділом ДРАЦС по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції (серія НОМЕР_2 ).
При цьому, позовна заява подана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт гр. України 27.04.2021 № НОМЕР_3 ), але позивачем жодним чином не підтверджені обставини про те, що він змінив прізвище, ім`я, по-батькові із ОСОБА_11 на ОСОБА_1 , при умові, що за даними свідоцтва про народження ОСОБА_3 , батьком останнього значиться саме ОСОБА_11 .
Також встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у Російській Федерації, отримав паспорт гр. України 23.04.2024 № НОМЕР_4 . Громадянство України ним набуте на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство».
Місце проживання позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать довідки з ЄДДР від 24.05.2021 від 12.02.2024, відповідно.
За даними акту обстеження умов проживання №818 від 21.10.2025, за місцем проживання: АДРЕСА_1 неповнолітньому ОСОБА_3 створені належні умови для проживання. Дитина проживає разом із батьком ОСОБА_1 , 1983р. народження та бабою ОСОБА_12 , 1952р. народження.
Також встановлено, що ОСОБА_3 , є учнем Черкаської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів №11 Черкаської міської ради Черкаської області.
Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.11.2022 (справа №711/3913/22) із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі частини заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 17.08.2022 і до повноліття останнього.
За даними розрахунку заборгованості, що надана Другим ВДВС у місті Черкаси КМРУ МЮ України 12.12.2025, у ОСОБА_2 станом на 01.12.2025 наявна заборгованість по аліментах на утримання ОСОБА_3 у розмірі 132386грн. 23коп.
За даними Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 14.08.2025, у департаменті відсутні відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Не знайшли свого підтвердження твердження позивача про те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі і шлюб між ними розірваний.
Суд не приймає, як належні та допустимі докази (матеріали) копії заяв, які надані стороною позивача та третьою особою, і які, начебто, складені ОСОБА_2 щодо розгляду справи, які датовані 24.01.2025 та 23.10.2025, оскільки це лише фотокопії, підписи на них не посвідчені належним чином, джерело їх походження не відоме і вважати викладені змісти достовірними, підстав немає.
Висновком Виконавчого комітету Черкаської міської ради як органом опіки та піклування м. Черкаси від 26.11.2025, що наданий на виконання ухвали суду від 01.09.2025, виконавчий комітет вважає недоцільним та таким, що не відповідає якнайкращим інтересам дитини позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У суду відсутні підстави вважати висновок Виконавчого комітету Черкаської міської ради, як органу опіки та піклування м. Черкаси від 26.11.2025 необґрунтованим і таким, що не відповідає інтересам дитини.
Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Сімейним Кодексом України.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 
Як зазначено у Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 передбачає, що кожна дитина має права на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991): «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки та, якщо це доречно, відновити сімейні стосунки.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України).
Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 16 постанови від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти.
У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.
У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Відповідно до ч.ч. 1-4, 6 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5)вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 07.12.2022 у справі № 562/2695/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17, від 06.09.2023 у справі № 545/560/21.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30.06.2020 у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України введено карантин. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався відповідними постановами Кабінету Міністрів України та тривав до 30.06.2023 включно.
Тобто, карантин, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на території України тривав до 30.06.2023.
Також, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, строком на 30 діб та у подальшому продовжено строк його дії. Тобто, воєнний стан в Україні діє і по теперішній час.
Крім того, 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності. 
Закон передбачає:
-зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1);
-вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2).
Щодо зупинення дії Мінської конвенції та Протоколу: відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення.
Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами.
У період зупинення дії міжнародного договору Україна утримується від дій, які могли б перешкодити поновленню дії договору.
За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь зупинено з 27.12.2022 року.
З дати зупинення дії Мінської конвенції:
не здійснюється співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і республіки білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї;
визнання і виконання судових рішень російської федерації та республіки білорусь на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до статей 462 і 471 Цивільного процесуального кодексу України;
у разі необхідності визнання і виконання рішень судів України на території російської федерації та республіки білорусь слід також виходити з принципу взаємності та звертатися заінтересованим особам до відповідних судів цих держав;
пред`явлення на території України судових рішень російської федерації та республіки білорусь, що підтверджують будь-які факти і за своїм характером не потребують примусового виконання можливо після визнання такого рішення судом України відповідно до глави 2 розділу ІХ Цивільного процесуального кодексу України;
до документів, виданих на території росії і білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовувується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з росією і білоруссю. Офіційні документи, видані в Україні, для використання в росії та білорусі підлягають засвідченню апостилем органами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 р. № 61 (з урахуванням змін, внесених постановою КМУ від 27.05.2022 № 631);
співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь може здійснюватися на підставі діючих у двосторонніх відносинах конвенцій Ради Європи, ООН та гаазьких конвенцій (за наявності поштового зв`язку) або за принципом взаємності (за наявності дипломатичних зносин). 
Таким чином, за результатами розгляду справи та дослідженими доказами, судом не встановлено обставин про те, що відповідач по справі ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_3 , є громадянкою іншої держави (РФ) і проживає у РФ, свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини. Жодних підтверджень того, що вона проживала в Україні і за своєю ініціативою виїхала за кордон та покинула дитину, - позивачем до суду не надано. Навпаки, в судовому засіданні сам ОСОБА_6 повідомив суду, що він разом із матір`ю і батьком проживали в Російській Федерації у місті Москва, а потім батько забрав його і вони переїхали до України у місто Черкаси (при цьому, доказів на підтвердження таких обставин, не надано), де мешкають і на цей час, а матір залишилася в Росії. Крім того, ОСОБА_6 повідомив про те, що він має номер мобільного телефону своєї матері і підтримує з нею зв`язок через «Телеграм». 
Надаючи оцінку показанням свідків, які були допитані під час розгляду справи, то слід зазначити, що жоден із свідків не вказав про будь-які конкретні факти, які б їм були відомі, і які б давали підстави стверджувати, що вихованням ОСОБА_6 займається виключно батько. Крім того, про матір їм відомо виключно з чужих слів. Сама по собі констатація у позовній заяві факту ухилення відповідача від виконання нею своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього сина, наявність заборгованості зі сплати аліментів, не свідчать про наявність достатніх і безумовних підстав для позбавлення відповідача (матері) батьківських прав, а свідчить лише про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування між ними. При цьому, відсутні підтвердження про те, що матір дитини, яка проживала і проживає в іншій державі, знала про наявність рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання сина ОСОБА_6 , враховуючи, що воно було постановлене 01.11.2022 і набрало законної сили під час воєнного стану в Україні, коли була зупинена дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993. 
Суд вважає, що факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дитину не може свідчити про свідоме ухилення її від виконання батьківських обов`язків по утриманню сина, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання одного з батьків до надання дитині належного утримання.
Не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача й про те, що матір дитини не цікавиться навчальним процесом свого сина ОСОБА_6 , оскільки жодних належних, допустимих та переконливих доказів цьому надано не було. Під час розгляду справи свідок   ОСОБА_8 (класний керівник ОСОБА_6 ) охарактеризувала ОСОБА_6 , як позитивного, комунікабельного та відповідального хлопця, спортсмена, який є гордістю школи. Позивачем не надані докази про те, що він є мобілізованим чи/та за контрактом проходить військову службу у ЗСУ. При цьому, й сам позивач через представника та й ОСОБА_6 повідомили суду, що місцем служби батька є місто Черкаси, він приходить до себе додому, спілкується із сином, надає йому матеріальну допомогу тощо, а тому вважати, що наявні підстави для позбавлення матері (відповідача по справі) батьківських прав стосовно їхнього сина, задля припущення, що у разі переведення батька у інше місце несення служби син залишиться без батьків, немає. Відповідно саме така обставина (позбавлення батьківських прав матері) для отримання батьком відстрочки від проходження військової служби, на цей час не може бути підставою для задоволення позову. 
Крім того, у висновку Виконавчого комітету ЧМР як органу опіки та піклування м.Черкаси від 26.11.2025 зазначено про те, що спеціалісти Служби у справах дітей Черкаської міської ради зв`язувалися по телефону через «Телеграм» із відповідачем   ОСОБА_2 (номер телефону повідомив ОСОБА_6 ), яка в ході розмови повідомила, що вона спілкується із сином, у них з батьком була домовленість, що син спочатку буде жити із батьком, а потім із матір`ю, однак ОСОБА_1 не захотів відправляти сина до неї. З її слів, у зв`язку з військовими діями вона не може пересилати кошти, батько налаштовує сина проти неї, змушує відмовитись від ОСОБА_6 . 
Під час судового засідання ОСОБА_3 висловив бажання про позбавлення його матері   ОСОБА_2 батьківських прав щодо себе, пояснивши таку позицію тим, що матір ним не цікавиться.
Незважаючи на таку позицію ОСОБА_13 , суд враховує те, що неповнолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також інших обставин, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам. 
Тож, як на думку суду, у спірних правовідносинах не встановлено жодних фактів про те, що відповідач умисно і свідомо ухиляється від виконання нею своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього сина, як і відсутні докази вважати, що вона є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин, не буде відповідати інтересам дитини ОСОБА_3 . 
Отже, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позовні вимоги є необгрунтованими і не доведеними належними, допустимими та переконливими доказами.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 141, 259, 268, 280 ЦПК України суд, -
в и р і ш и в :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, - відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складений 20.04.2026.

Головуючий суддя  С.М. Позарецька