Справа №717/178/26
Номер провадження 2/717/224/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2026 року   Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого - судді:     Туржанського В.В.
при секретарі:      Каленчуку П.О.  
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Кельменці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
ОСОБА_1 подала до Кельменецького районного суду Чернівецької області позовну заяву у якій просить ухвалити рішення, яким позбавити відповідачку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав щодо її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з відповідачки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу) щомісячно. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Передати малолітню дитину - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як його бабі. Судові витрати стягнути з відповідачки.
Представник позивачки:  адвокат Телешман Ілона Іванівна. 
Представник Кельменецької селищної ради,
як органу опіки та піклування:  Грифлюк Руслана Іванівна.
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала повністю та допитана у якості свідка дала суду показання про те, що ОСОБА_3 живе з нею та її сином ОСОБА_4 з 09 лютого 2020 року в АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 ходив дитячий садок , а зараз ходить до школи. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не живуть спільно з 09 лютого 2020 року. Востаннє ОСОБА_2 спілкувалася із ОСОБА_3 у 2020 році. З того часу ОСОБА_2 нічого не передавала сину, не телефонувала йому. ОСОБА_2 живе в с. Безводне. Після відкриття провадження у справі позивачка розмовляла із ОСОБА_2 .
Представник позивачки ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала позов та пояснила, що ОСОБА_3 жив із батьком та позивачкою в с. Грушівці. Після призову ОСОБА_4 до Збройних Сил України малолітній ОСОБА_3 залишився жити із ОСОБА_6 . Відповідачка не займається вихованням сина, не піклується про нього та не утримує його. 
Малолітній ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позов та пояснив, що навчається у Грушовецькій гімназії. Востаннє ОСОБА_3 спілкувався із ОСОБА_2 минулого року, коли вона йому телефонувала. ОСОБА_2 телефонує ОСОБА_3 один раз на різ або рідше. ОСОБА_2 нічого не передає ОСОБА_3 ОСОБА_3 живе із бабусею та дідусем. 
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. 
Представник Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області як органу опіку та піклування в судове засідання не з`явився.
Свідок ОСОБА_7 дала суду показання про те, що вона працює на посаді директора Грушовецької гімназії. ОСОБА_3 є учнем четвертого класу Грушовецької гімназії. З 2018 року ОСОБА_3 відвідував дитячу установу. Спочатку свідок зустрічалася із батьком та матір`ю ОСОБА_3 , однак через рік або півтора вихованням ОСОБА_3 вже займалися лише його батько і бабуся. Після того як ОСОБА_3 пішов у перший клас, його вихованням займалися лише батько і бабуся. Протягом навчання ОСОБА_3 мати його вихованням не займалася. Свідок востаннє бачила ОСОБА_2 у 2019 році. ОСОБА_2 жодного разу не відвідувала Грушовецьку гімназію, не телефонувала до гімназії та не цікавиться ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_8 дала суду показання про те, що вона працює на посаді вчителя Грушовецької гімназії і є класним керівником ОСОБА_3 , який навчається на високому рівні, охайний та життєрадісний. Вихованням ОСОБА_3 займається його бабуся ОСОБА_1 ОСОБА_9 не приймає участі у вихованні ОСОБА_3 , Грушовецьку гімназію не відвідувала, із ОСОБА_8 не спілкувалася. ОСОБА_8 жодного разу не бачила ОСОБА_2 . 
Враховуючи згоду позивачки та її представника на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачки на підставі наявних в справі доказів. 
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_10 . Вказані обставини стверджуються копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 виданого 18 серпня 2016 року на бланку серії НОМЕР_1 (а.с. 15).
20 вересня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб, у зв`язку із чим відповідачка змінила прізвище на ОСОБА_11 . Зазначена обставина стверджується копією свідоцтва про шлюб виданого 20 вересня 2019 року на бланку серії НОМЕР_2 (а.с. 12).
ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання бойового завдання ОСОБА_4 зник безвісти в ході ведення бойових дій поблизу н.п. Переїзне Бахмутського району Донецької області. Вказана обставина стверджується копією сповіщення сім`ї № 1151/81 від 05 січня 2026 року.
На даний час ОСОБА_3 проживає разом із своєю бабусею ОСОБА_6 , яка його утримує та піклується та нього. Зазначені обставини стверджуються довідками №№ 12/03.1-12/8, 04/03.1-06/8 виданими старостою Грушовецького старостинського округу №8 Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області 21 січня 2026 року (а.с. 19, 20), показаннями свідків, а також показаннями позивачки допитаної у якості свідка. 
З довідки Грушовецької гімназії Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області № 02 виданої 21 січня 2026 року вбачається, що ОСОБА_3 , на даний час навчається у 4 класі Грушовецької гімназії. ОСОБА_3 виховує ОСОБА_1 ОСОБА_10 , з 2020 року участі у вихованні сина не приймає (а.с. 16). 
У висновку органу опіки та піклування Кельменецької селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району 20 березня 2026 року № 66, визнано за доцільне прийняти рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_3 (а.с. 34-39).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8, статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
За змістом роз`яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі « ОСОБА_12 проти росії» зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конституцією.
Відтак, в оцінці обставин справи належить виходити з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позивачка, звертаючись до суду з цим позовом, посилалася на те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Органом опіки та піклування було повідомлено відповідачку про засідання комісії з питань захисту з прав дитини при виконавчому комітеті селищної ради, одна відповідачка на засідання комісії не з`явилася.
Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Кельменецької селищної ради Дністровського району затвердженого рішенням Виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району 20 березня 2026 року № 66, орган опіки та піклування Кельменецької селищної ради вважає за доцільне прийняти рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_3 (а.с. 35-39).
Суд оцінює висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та враховує його, оскільки такий висновок узгоджується з іншими доказами, поданими позивачкою, та не суперечить їм.
Згідно із статтею 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 2020 року, тобто протягом тривалого часу, умисно та свідомо не бачиться та не спілкується з своїм сином ОСОБА_3 , не утримає його матеріально і така її поведінка носить систематичний та постійний характер.
Суд вважає, що у справі наявні беззаперечні та достатні докази, які підтверджують винну поведінку ОСОБА_2 , яка у порушення вимог статті 150 СК України свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, ухиляється від участі в утриманні і у вихованні сина, умисно нехтує обов`язками матері.
Суд звертає увагу, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Своєю бездіяльністю відповідачка порушує ст. 18 Конвенції про права дитини, згідно якої батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Обставини цієї справи свідчать про злісне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Суд враховує, що відповідачка після відкриття провадження у справі не змінила своєї поведінки та не виявляє бажання брати участь в утриманні дитини. Суд враховує відсутність бажання відповідачки відновити спілкування з сином. 
Суд вважає, що в даному випадку висновок органу опіки та піклування є обґрунтованим і відповідає інтересам дитини. 
Зважаючи на характер поведінки відповідачки, суд не вважає можливим відмовляти в позові і попереджувати відповідачку про необхідність зміни ставлення до виховання дитини.
Відповідачка не надала суду жодного доказу, який би стверджував її бажання брати участь у вихованні дитини, вчинення нею будь-яких дій з метою спілкування з дитиною та брати участь у вихованні сина, а також наявність перешкод у виконанні її батьківських обов`язків. 
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав, слід задовольнити повністю, позбавивши ОСОБА_2 батьківських прав щодо її дитини ОСОБА_3 .
В порушення вимог ЦПК України відповідачка не надала суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що вона на належному рівні матеріально утримує свого сина ОСОБА_3 та забезпечує його відповідно до частки своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 141, 150 Сімейного кодексу України. 
Відповідно до ст. 180 СК України відповідачка ОСОБА_2 зобов`язана утримувати свою неповнолітню дитину.
Відповідачка не надає позивачці матеріальної допомоги на утримання ОСОБА_3 . 
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріпленим у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків або інших законних представників дитини є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти (постанова Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19).
З своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20).
За правилами статті 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.
Отже, чинним законодавством передбачено право баби та діда на процесуальне представництво онука (онучки) на підставі самого факту близького кровного споріднення, без необхідності встановлення опіки, піклування чи призначення їх опікуном або піклувальником.
Таким чином, баба, з якою проживає онук, має право на подання в інтересах дитини позову до її батьків про стягнення аліментів без призначення опікуном дитини. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 445/637/16-ц.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що у правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Судом встановлено, що після того як ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинили спільно проживати, ОСОБА_3 залишився проживати разом з батьком та бабусею ОСОБА_1 . 
ОСОБА_4 02 січня 2026 року під час виконання бойового завдання зник безвісти в ході ведення бойових дій.
Після того як ОСОБА_4 зник безвісти, ОСОБА_3 залишився проживати у сім`ї своєї бабусі ОСОБА_1 , що підтверджено висновком органу опіки та піклування, довідкою виданою старостою Грушовецького старостиснького округу та показаннями свідків. 
Враховуючи встановлений судом факт проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з бабою ОСОБА_1 , беручи до уваги необхідність забезпечення інтересів дитини у матеріальному забезпеченні, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову (28 січня 2026 року) та до досягнення дитиною 18-річного віку.
З урахуванням положень пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України, частини п`ятої статті 183 СК України такий розмір аліментів на утримання однієї дитини фактично визнано законодавцем, як базовий і безспірний.
Відповідно до ст. 7 Закону України „Про державний бюджет України на 2026 рік" прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років складає 3512 гривень.
В порушення вимог ЦПК України відповідачка не надала суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що вона на належному рівні матеріально утримує дитину та забезпечує сина відповідно до частки своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 141, 150 Сімейного кодексу України. 
Також в порушення вимог ЦПК України відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, що вона має незадовільний стан здоров`я та має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб.
При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч. 2 ст. 182 СК.
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині стягнення аліментів, слід задовольнити повністю. 
Суд вважає, що слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у розмірі 1756 гривень, тобто з розрахунку 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Враховуючи, що на момент розгляду справи ОСОБА_3 проживає з позивачкою, суд вважає безпідставною вимогу про передачу ОСОБА_3 позивачці.
Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.
Згідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Суд також враховує, що у даному випадку позивачку, на користь якої ухвалено рішення, в частині позовних вимог про стягнення аліментів, звільнено від сплати судового збору, а тому судовий збір стягується з відповідачки в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Мінімальний розмір судового збору за позовами майнового характеру згідно Закону України „Про судовий збір", на момент звернення позивачки до суду із цією позовною заявою, визначено в сумі 1331 гривні 20 копійок. 
На підставі ст. ст. 150,155, 164, 179 - 183, 186, 191 СК України, керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 15, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 209, 258, 263, 264, 265, 430 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , жительки АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , жительки АДРЕСА_2 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з 28 січня 2026 року і до повноліття ОСОБА_3 .
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у розмірі 1756 (одна тисяча сімсот п`ятдесят шість) гривень, тобто з розрахунку 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1331 (одну тисячу триста тридцять одну) гривню 20 (двадцять) копійок в рахунок відшкодування витрат понесених на сплату судового збору.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави 1331 (одну тисячу триста тридцять одну) гривню 20 (двадцять) копійок судового збору.
Це заочне рішення може бути переглянуте Кельменецьким районним судом Чернівецької області за письмовою заявою відповідачки. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження  рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Надіслати сторонам копії рішення протягом двох днів з дня його складання.
Повне судове рішення складено 13 травня 2026 року.

Суддя: