ЄУН справи: 337/4220/23>
Номер провадження: 1-кп/336/308/2026
ВИРОК
Іменем України
06 липня 2026 року      м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 
за участі прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника адвоката ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням
ОСОБА_4 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Доросині Рожищенського району Волинської області, громадянина України, мешкає у АДРЕСА_1 , зареєстрований проживаючим у АДРЕСА_2 , не одруженого, раніше не судимого,
у скоєнні злочину, передбаченого ст. 402 ч. 4 КК України,—
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , проходячи військову службу за мобілізацією на посаді заступника командира бойової машини навідника-оператора 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 6 механізованої роти НОМЕР_1 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_2 , діючи в умовах воєнного стану, знаходячись за місцем несення служби у АДРЕСА_3 , 18 липня 2023 року близько 08.00 години, у присутності командира НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_6 , який є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням, та інших військовослужбовців, відкрито відмовився виконувати бойове розпорядження командира НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_6 № 202дск від 17.07.2023 року та бойовий наказ командира НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_6 № 206дск від 17.07.2023 року щодо висування на позиції у лісосмузі поблизу населеного пункту Роботине Пологівського району Запорізької області та забезпечення продовження наступальних дій, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні злочину не визнав. По суті пояснив, що на військовій службі за мобілізацією перебував з 19.04.2022 року. Військову службу проходив у ВЧ НОМЕР_2 , у липні 2023 року його підрозділ дислокувався у АДРЕСА_3 .
17.07.2023 року ввечері в.о. командира роти ОСОБА_7 вказав, що зранку вони мають висуватись на позиції, натомість зранку 18.07.2023 року зазначив, що вони мають йти на штурм, оскільки інший підрозділ відмовився від виконання такого наказу.
Оскільки вони не мали достатньої кількості боєприпасів, ОСОБА_4 вважав, що вказаний наказ виконати неможливо, тому відмовився від його виконання.
Через деякий час приїхав заступник командира бригади ОСОБА_8 , який почав їх лякати кримінальною відповідальністю, здійснював постріли під ноги та вверх, заганяв в машини.
ОСОБА_9 та ще двоє військовослужбовців відмовились від виконання наказу, потім ОСОБА_8 зняв відео відмови трьох військовослужбовців. Згодом один погодився виконувати наказ, натомість ОСОБА_4 відмовився та в той же день був затриманий.
Наскільки відомо ОСОБА_4 , зазначене бойове розпорядження виконувалось іншими військовослужбовцями, однак, результат досягнутий не був, позиції були зайняті Збройними силами України лише за кілька днів.
Щодо перебування у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_4 вказав, що алкоголь вживав в ніч з 16 на 17 липня, а також 17 липня 2023 року, однак, на ранок був тверезим.
Судом за клопотанням сторони обвинувачення та захисту допитані свідки, досліджені письмові докази.
Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що станом на липень 2023 року він перебував на посаді заступника командира НОМЕР_3 ОМБ з психологічного забезпечення. У липні 2023 року підрозділ виконував завдання на Запорізькому напрямку, траплялись випадки невиконання наказів. Тоді була потреба у проведенні контрнаступальних дій, у зв`язку з чим командир батальйону ОСОБА_6 доводив до підлеглих бойові розпорядження. Військовослужбовці були забезпечені усім необхідним. Можливо при проведенні штурмових дій була недостатньою артилерійська підготовка внаслідок недостатньої кількості снарядів. ОСОБА_4 та ОСОБА_10 відмовились від виконання наказу, посилаючись на свій моральний стан, скарг на стан здоров`я не висловлювали.
Свідок ОСОБА_7 пояснив, що є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_2 , станом на липень 2023 року займав посаду заступника командира роти з морального забезпечення. У липні 2023 року був відданий наказ здійснити штурмові дії, який був відданий ОСОБА_6 ОСОБА_4 та ОСОБА_10 відмовились виконувати наказ, вказуючи, що операція не спланована. Також спочатку відмовлявся ще один військовослужбовець, але згодом він погодився виконувати наказ.
Всі військовослужбовці були екіпіровані та мали зброю.
Свідок ОСОБА_11 пояснив, що є військовослужбовцем 2 батальйону ВЧ НОМЕР_2 , у липні 2023 року був водієм в тому ж підрозділі. У липні 2023 року свідок спостерігав, як один з офіцерів стріляв під ноги солдатам, серед яких був ОСОБА_4 . Вказаного офіцера забрали та вивезли з місця події. Тоді штурмові дії проводились військовослужбовцями, завдання було виконане, але зі значними втратами серед особового складу. На думку свідка, озброєння військовослужбовців для проведення штурмових дій було недостатнім, лише ручні гранати та боєприпаси для автоматів. При цьому артилерійська підготовка перед штурмовими діями не проводилась, а мінометна проводилась в недостатньому обсягу.
Від допиту інших свідків сторони провадження відмовились через відсутність об`єктивної можливості їх допитати (свідок захисту ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), незабезпечення прокурором участі свідка обвинувачення в судовому засіданні.
При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 № 9 від 22.04.2022 року сержанта ОСОБА_4 , призваного по мобілізації, з 22.04.2022 року зараховано та призначено на посаду заступника командира бойової машини – навідника-оператора механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону.
Згідно із наказом № 202дск від 17.07.2023 року командира 2 механізованого батальйону ОСОБА_6 на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_3 омбр від 17.07.2023 року щодо продовження проведення наступальних дій командиру 6 мр наказано здійснити відбір особового складу з числа найбільш вмотивованих у кількості 15 військовослужбовців для формування штурмових груп та груп закріплення для дій у наступі.
Згідно із наказом № 206дск від 17.07.2023 року командира 2 механізованого батальйону ОСОБА_6 наказано командиру 6 мр забезпечити прибуття відібраного особового складу у вихідний район та передати в підпорядкування командира РТГр 2 мб.
Згідно із протоколом огляду предмету від 19.07.2023 року слідчим переглянуто відеозапис обставин доведення бойового наказу та відмови військовослужбовців він його виконання.
Відеозаписом зафіксовано, що ОСОБА_4 та ще двоє військовослужбовців стоять перед ще одним військовослужбовцем, який наказує їм завантажитись у техніку, вирушити до посадки та здійснити атаку іншої посадки, закріпитись там. На що військовослужбовці, зокрема ОСОБА_4 відповідають «Я відмовляюсь». Потім ОСОБА_4 представляється та на запитання чи відмовляється він виконувати наказ відповідає: «Відмовляюсь виконувати наказ».
18.07.2023 року керівником ВЧ НОМЕР_2 до ТУ ДБР у м. Мелітополь направлено повідомлення про відмову виконувати бойове розпорядження військовослужбовцями ОСОБА_4 та ОСОБА_10 
18.07.2023 року до ЄРДР внесено відомості про скоєння злочину, передбаченого ст. 402 ч. 4 КК України.
18.07.2023 року ОСОБА_4 був затриманий у відповідності до положень ст. 208 КПК України.
Ухвалою слідчого судді від 20.07.2023 року ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 15.09.2023 року.
За місцем проходження служби ОСОБА_4 характеризується негативно, як такий, що ставиться до служби безвідповідально, поставлені задачі виконує неохоче, схильний до порушення військової дисципліни, вживання алкогольних напоїв, про що вказано у службовій характеристиці (характеристика не має дня та місця, лише рік видачі).
Згідно зі медичною характеристикою від 18.07.2023 року ОСОБА_4 є здоровим, у квітні 2023 року лікувався амбулаторно.
Як вбачається з висновку № 259 про результати медичного огляду для встановлення факту перебування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 18.07.2023 року, незасвідчена копія якого надана прокурором, ОСОБА_4 станом на 09.17 годину 18.07.2023 року перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Вказаний висновок суд до уваги не бере в якості доказу перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння в момент відмови від виконання наказу, адже прокурором всупереч вимогам ст. 99 КПК України, яка вказує, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа, суду було надано незасвідчену світлокопію вказаного документу.
Крім того, як вбачається з вказаного висновку огляд проводився із застосуванням газоаналізатору АлкоФор 505, який мав бути повірений не пізніше 11.07.2023 року, тож на момент проведення огляду 18.07.2023 року вже не міг використовуватись для проведення вимірювання у зв`язку із пропуском терміну повірки.
Інших доказів учасниками провадження не надавалось, сторони обвинувачення та захисту вказали, що судом були досліджені усі докази, які вони вважали необхідним надати.
Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що показаннями обвинуваченого та свідків, а рівно і дослідженими письмовими доказами підтверджений факт того, що ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, 18.07.2023 року відкрито відмовився виконати наказ начальника.
Стороною захисту в судовому засіданні сформульовано позицію, що ОСОБА_4 не міг виконати наказ, адже він та інші військовослужбовці не були належним чином забезпечені зброєю, не було проведено попередню артилерійську підготовку, тож виконання вказаного наказу становило безпосередню загрозу для його життя, а сам наказ був незаконним, у зв`язку з чим сторона захисту просила ОСОБА_4 виправдати.
Оцінюючи доводи сторони захисту, суд виходить з наступного.
Накази командирів можуть бути як очевидно незаконними, так і прийнятими з порушеннями певних норм чи правил.
Статтею 41 КК України визначено, що наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка відмовилася виконувати явно кримінально протиправний наказ або розпорядження.
Очевидно незаконним наказом командира є, відповідно, такий, що відданий у неналежному порядку та перевищує повноваження командира; за змістом суперечить чинному законодавству; пов`язаний із порушенням конституційних прав і свобод людини та громадянина.
Наказ командира 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_6 № 202дск від 17.07.2023 року та бойовий наказ командира НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_6 № 206дск від 17.07.2023 року не можна віднести до очевидно незаконних, адже він прийнятий в належному порядку уповноваженою на те особою, в межах повноважень командира, не суперечить чинному законодавству.
Згідно із Дисциплінарним статутом Збройних сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 551, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.
Пунктом 6 Дисциплінарного статуту передбачено право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
Згідно із п. 110 Дисциплінарного статуту усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі:
прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод;
незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності;
виявлення фактів порушення вимог законодавства з питань забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків, законодавства про запобігання і протидію дискримінації за ознакою статі, вчинення сексуальних домагань, насильства за ознакою статі, правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості у військовому колективі.
Отже ОСОБА_4 , на переконання суду, отримавши наказ командира, який не мав ознак очевидно незаконного, мав обов`язок як військовослужбовець вказаний наказ виконати.
Незгода військовослужбовця з таким наказом, його суб`єктивне переконання в тому, що такий наказ неможливо виконати, не може слугувати підставою та виправданням для його невиконання.
При цьому суд враховує, що віддаючи певне бойове розпорядження, командир визначає кількість військовослужбовців достатню, на його думку, для виконання конкретного бойового розпорядження, та розраховує на його виконання усіма особами, які визначені для його виконання.
Відмова одного чи кількох осіб від виконання бойового розпорядження по суті ставить під загрозу можливість виконання завдання в цілому.
За таких обставин, суд не погоджується з доводами сторони захисту щодо того, що неналежне, на думку самого обвинуваченого, екіпірування, недостатнє озброєння можуть бути підставою для відмови у виконанні наказу.
При цьому ОСОБА_4 не вказав, якого саме, на його думку, обладнання чи зброї не вистачало для успішного виконання завдань.
Суду не надано доказів того, що бойове розпорядження завідомо не можна було виконати, а також і того, що внаслідок його виконання особовий склад військовослужбовців, долучених до його виконання, поніс істотні втрати.
Показання свідків з цього приводу були суперечливими, але свідок захисту ОСОБА_11 вказував, що завдання було виконане, але зі значними втратами серед особового складу. Натомість доказів того суду надано не було, а які саме втрати свідок вважав істотними він не пояснив.
З інформації, яка наявна у відкритому доступі, зокрема з мапи https://deepstatemap.live/, вбачається, що Збройними силами України село Роботине було звільнене у 2023 році пізніше.
Таким чином, не можна стверджувати, що бойове розпорядження було таким, яке завідомо не можливо було виконати, адже навіть за умови відмови двох військовослужбовців від його виконання ( ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , який був засуджений за скоєння злочину, передбаченого ст. 402 ч. 4 КК України вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2023 року), воно було, ймовірно, виконане іншими військовослужбовцями.
Крім того, суд враховує і те, що ОСОБА_4 , вважаючи бойовий наказ від 17.07.2023 року незаконним, не звертався з цього приводу з будь-якими заявами до уповноважених органів.
Враховуючи викладене, суд не погоджується з доводами сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_9 складу злочину через незаконність наказу, адже доказів такої незаконності немає.
До повноважень суду не входить оцінка законності чи незаконності наказу військового командира у разі відсутності ознак того, що наказ є очевидно незаконним.
Указом Президента України № 64 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та тривав станом на липень 2023 року, тож відмова обвинуваченого від виконання наказу сталась у період воєнного стану.
Оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_4 у скоєнні злочину знайшла своє підтвердження та доведена належними та допустимими доказами та кваліфікує його дії за ст. 402 ч. 4 КК України як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.
При дослідженні документів, які характеризують особистість ОСОБА_4 , судом встановлено, що обвинувачений раніше не судимий, є військовослужбовцем, водночас обов`язки військової служби фактично не виконує, не має заохочень за час військової служби.
З наданих стороною захисту документів вбачається, що ОСОБА_4 має ознаки дегенеративно-дистрофічних змін поперекового відділу хребта, протрузії міжхребцевих дисків, також у 2026 році у ОСОБА_4 виявлені туберкульоз, дифузний атеросклеротичний кардіосклероз та хронічний гепатит аліментарно-токсичного генезу з помірним порушенням функції печінки, інші захворювання.
Стороною обвинувачення в обвинувальному акті в якості обставини, що обтяжує покарання, вказано скоєння кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а в якості обставин, що пом`якшуть покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Водночас, суд з такими доводами сторони обвинувачення не погоджується.
Так, судом вище вже було надано оцінку висновку № 259 про результати медичного огляду для встановлення факту перебування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 18.07.2023 року як недопустимого доказу.
Враховуючи, що інших доказів перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння на момент відмови виконувати наказ суду не представлено, тож суд вважає цю обставину недоведеною.
Також судом не вбачається ані щирого каяття, ані активного сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого, який заперечував свою вину у скоєнні злочину, при цьому прокурор не вказав які саме активні дії вчиняв ОСОБА_4 , які б сприяли розкриттю злочину.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.
При обранні виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_4 та яке має досягти мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, а саме кари та виправлення, а рівно і запобігання скоєнню інших злочинів, суд виходить з того, що обвинувачений вчинив злочин, який чинним законодавством віднесений до категорії тяжких, не має стійких соціальних зв?язків, не висловив будь-яких ознак каяття.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_4 виконав свій конституційний та громадянський обов`язок та став на захист України, суд оцінює критично, адже за час проходження військової служби ОСОБА_4 не мав будь-яких заохочень, за місцем служби характеризується негативно, а вважати позитивною характеристикою виключно той факт, що він, будучи громадянином України, не ухилився від проходження військової служби, суд підстав не бачить.
Суд зауважує, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_4 наразі не проходить військову службу, адже обвинувачується також у дезертирстві (кримінальне провадження наразі розглядається судом).
Суд наголошує, що невиконання законного наказу ламає чіткий ланцюг командування та управління військами, підриває авторитет командира та є чітким сигналом для інших військовослужбовців щодо допустимості таких дій.
Подібні дії підривають загальний порядок управління військами, спрямований на забезпечення їхньої боєздатності.
Враховуючи вказане, суд вважає, що звільнення обвинуваченого від покарання за такий злочин очевидно не сприятиме підвищенню військової дисципліни у інших військовослужбовців, а навпаки може створити враження безкарності за скоєння аналогічних діянь.
Звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання за даних обставин було б несправедливим і по відношенню до ОСОБА_10 , якому за скоєння аналогічного злочину та за наявності обставин, які пом`якшують вину, було призначене реальне покарання, хоча і з застосуванням положень ст. 69 КК України.
Таким чином, суд не погоджується з прокурором, що виправлення ОСОБА_4 можливе без відбуття покарання, та не вбачає підстав для застосування положень ст. 75 КК України.
До строку покарання також слід зарахувати строк попереднього ув`язнення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, ст. 402 ч. 4 КК України,—
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_4 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 402 ч. 4 КК України, та призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
До строку покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення за період з 18 липня 2023 року по 15 вересня 2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Речові докази: диск DVD-R, який долучений до матеріалів кримінальної справи, залишити в матеріалах кримінальної справи.
Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Суддя         ОСОБА_1