Справа №296/1762/26
Категорія 38
2/295/3498/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі головуючого судді Чішман Л.М., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:
25.03.2026 з Корольовського районного суду м. Житомира до Богунського районного суду м. Житомира надійшла вказана цивільна справа для розгляду за підсудністю.
Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №1603270 від 11.05.2024 в розмірі 20520, 00 грн та судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що 11.05.2024 між ТОВ «Слон Кредит» та відповідачем в електронній формі укладено договір №1603270 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний» (далі кредитний договір), згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 3000, 00 грн строком на 360 днів зі сплатою стандартної процентної ставки – 1,5% в день.
ТОВ «Слон Кредит» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 3000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .
24.12.2024 ТОВ «Слон Кредит» на підставі Договору факторингу №24122024 за плату відступило, а ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1603270 від 11.05.2024.
Заборгованість за кредитним договором відповідача склала 20520, 00 грн, з яких заборгованість з тілом кредиту – 3000, 00 грн, нараховані проценти первісним кредитором - 10035 грн, нараховані проценти ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» за 133 календарних днів 5985 грн, штрафні санкції 1500 грн.
Крім цього, представник позивача просив стягнути з відповідача судовий збір в сумі 2662, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000, 00 грн.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 27.03.2026 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін, витребувано докази.

20.04.2026 від представника відповідача, адвоката Томашевської О.А., надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила поновити ОСОБА_1 та його представнику строк для подання даного відзиву як такий, що пропущений з незалежних від них причин, задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» в частині стягнення з ОСОБА_1 суми кредиту в розмірі 3000,00 грн. та відсотків за період з 12 травня 2024 року по 20 серпня 2024 року в сумі 4545,00 грн. (3000,00 грн.* 1,5% * 101 день) та за період з 21 серпня 2024 року по 05 травня 2025 року в сумі 7740,00 грн. (3000,00 грн. *1% * 258 днів), а всього – 15285,00 грн, в задоволенні решти позовних вимог відмовити.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку для подачі відзиву на позовну заяву зазначила, що у зв`язку з технічними несправностями (збоєм у роботі) електронного кабінету представника відповідача адвокат Томашевська О.А. фактично отримала надіслану їй до електронного кабінету ухвалу з великою затримкою у часі - 03.04.2026.
Суд, дослідивши матеріали справи, а також клопотання про поновлення строку для подачі відзиву на позовну заяву, визнає причини пропуску такого строку поважними та поновлює такий строк.
В обґрунтування відзиву на позовну заяву адвокат зазначила, що на підставі укладеного 11 травня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 договору №1603270 про надання споживчого кредиту останній отримав кредит в сумі 3000,00 грн. строком на 359 днів: з 11 травня 2024 року по 06 травня 2025 року.
Разом з тим, відсотки за користування кредитом нараховувалися відповідачеві в порушення вимог статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною 5, відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини 4 цієї статті, - протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22 квітня 2024 року включно); протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року включно) та з 21 серпня 2024 року розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%.
Відтак, починаючи з 21 серпня 2024 року і до закінчення строку кредитування, тобто по 06 травня 2025 року процентна ставка за користування кредитом не може перевищувати 1% в день.
Отже, стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає сума кредиту в розмірі 3000,00 грн. та відсотки за період з 12 травня 2024 року по 20 серпня 2024 року в сумі 4545,00 грн. (3000,00 грн.* 1,5% * 101 день) та за період з 21 серпня 2024 року по 05 травня 2025 року в сумі 7740,00 грн. (3000,00 грн. *1% * 258 днів), а всього – 15285,00 грн.
Щодо стягнення з відповідача 1500, 00 грн штрафних санкції адвокат зазначила, що на період дії воєнного стану позичальники звільняються від сплати штрафу, а тому у задоволенні такої вимоги слід відмовити.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн адвокат зазначила, що самі лише по, собі наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу у визначеному представником позивача розмірі, адже такий розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. 
Враховуючи характер та обсяг виконаної представником позивача роботи, типовість даної справи, принципи співмірності, реальності та розумності судових витрат, зокрема, вартості адвокатських послуг, виходячи з конкретних обставин даної справи і загальної суми боргу, що підлягає стягненню, представник відповідача вважає, що заявлена до стягнення з відповідача сума вартості правничої допомоги є безпідставно завищеною та підлягає зменшенню.
Зазначила, що відповідачем також плануються витрати на професійну правничу допомогу у фіксованому розмірі в сумі 10 000,00 грн.

24.04.2026 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому останній просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, відмовити представнику відповідача в задоволенні клопотання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
В обґрунтування відповіді на відзив зазначено, що укладаючи Кредитний договір, сторони, передбачили нарахування процентів в розмірі 1,5 % в день у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4. Договору. 
10.06.2024 відповідач не здійснив оплату процентів згідно графіку платежу та не повернув тіло кредиту.
Щодо доводів відповідача про застосування ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якого максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, то такі доводи тлумачаться відповідачем невірно, оскільки статтю 8 було доповнено частиною 5 законом № 3498-IX від 22.11.2023, який набрав чинність 24.12.2023.
В даному випадку Кредитний договір № 1603270 було укладено 11.05.2024, його пунктом 1.5.1. передбачено стандартну процентну ставку в розмірі 1,50 %, яка застосована в межах 120 днів (з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно) і не суперечить вимогам Закону.
На договори споживчого кредиту, які будуть укладатися після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом № 3498-IX (тобто піля 24.01.2024), вимога пункту 6 Розділу IV “Прикінцеві та перехідні положення” Закону не поширюється. 
В даному випадку Договір № 1603270 про надання коштів на умовах споживчого кредиту між сторонами укладено 11.05.2024, після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом № 3498-IX (тобто після 24.01.2024). У зв`язку з наведеним, вимога про стягнення штрафу у сумі 1500 грн., є законною та обґрунтованою.
Посилаючись на постанову Великої Палати у справі № 910/12876/19 представник позивача зазначив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Якщо стороною документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.

28.04.2026 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких адвокат зазначила, що Відповідач та його представник не погоджуються з доводами та аргументами, викладеними у відповіді на відзив.
Зазначила, що у відзиві на позовну заяву відповідач та його представник не заперечували обставину отримання відповідачем кредитних коштів в сумі 3000,00 грн, а тому обґрунтування представником позивача у відповіді на відзив законності укладання кредитних договорів за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, а також про здійснення перерахування відповідачеві коштів, не є обов`язковим та необхідним.
Інші обставини, викладені адвокатом Томашевською О.А. у додаткових поясненнях, є тотожними тим, якими обґрунтований відзив на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 11.05.2024 між ТОВ «Слон Кредит» та відповідачем в електронній формі укладено договір №1603270 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний» (надалі кредитний договір), згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 3000, 00 грн строком на 360 днів зі сплатою стандартної процентної ставки – 1,5 % в день (п.п. 1.3., 1.4., 1.5.1 договору) (а.с. 166-174). 
Розділом 6 договору № 1603270 від 11.05.2024 року, передбачено відповідальність споживача за невиконання та/або неналежного виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом у вигляді штрафу у розмірі 150 грн., на 4 (четвертий) день такого невиконання та/або неналежного виконання; та у розмірі 30 грн., починаючи з 5 (п`ятого) дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання.
Договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Т269.
ТОВ «Слон Кредит» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало останньому кредит в сумі 3000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується листом ТОВ «Пейтек» (а.с. 158).
Факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів на визначених договором умовах визнано представником відповідача у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

24.12.2024 ТОВ «Слон Кредит» на підставі Договору факторингу №24122024 за плату відступило, а ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором 1603270 від 11.05.2024 (а.с. 111-134).
Згідно розрахунку заборгованості, який надано позивачем на дату відступлення прав вимоги (за період з 11.05.2024 по 24.12.2024) становить 14535, 00 грн, з яких заборгованість з тілом кредиту – 3000, 00 грн, заборгованості за відсотками – 10035, 00 грн, заборгованість по штрафам – 1500, 00 грн (а.с. 147).
Крім цього, позивачем нараховано 5985, 00 грн процентів за користування кредитом за період з 25.12.2024 по 06.05.2025, у зв`язку з чим загальний розмір заборгованості відповідача становить 20520, 00 грн, з яких заборгованість з тілом кредиту – 3000, 00 грн, заборгованість за процентами – 16020, 00 грн, штрафні санкції 1500 грн (а.с. 147-151).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст.).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Приписами ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Як зазначено в ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. 1078 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч умов кредитного договору ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за його користування.

Разом з тим, суд не погоджується з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, на підставі наступного.
22 листопада 2023 року був прийнятий Закон України № 3498-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон № 3498-ІХ), який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Вказаним Законом було внесено зміни до Закону України "Про споживче кредитування" №1734-VIII.
Зокрема, ст.8 Закону України №1734-VIII доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Водночас, п.17 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №1734-VIII визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.
Згідно пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону, яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Оскільки Закон України №3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 до 22.04.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 2,5% (що не перевищує денну процентну ставку, визначену в договорі), в період часу з 22.04.2024 до 20.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 1,5%, а з 20.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 1%.
А тому відповідно до положень ч.5 ст.8 та ч.5 ст.12 Закону № 1734-VIII максимальний розмір денної процентної ставки із 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року не може перевищувати - 1,5%, а з 21 серпня 2024 року та надалі - 1%.
Таким чином, суд, провівши розрахунок заборгованості відповідача за процентами за користування кредитом дійшов висновку, що до стягнення підлягає 12330, 00 грн, а саме:

з 11.05.2024 до 20.08.2024 - 3000 х 1, 5% х 102 дні = 4590, 00 грн;
з 21.08.2024 по 05.05.2025 – 3000,00 х 1% х 258 днів = 7740, 00 грн.
Окремо суд зауважує, що згідно п. 1.4 договору строк кредитування – 360 днів, тобто з 11.05.2024 по 05.05.2025 включно.

Щодо позовної вимоги про стягнення штрафних санкцій в сумі 1500, 00 грн.
Як передбачено п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У зв`язку з тим, що Указом Президента № 64-22 від 24.02.2022 введено воєнний стан на території Україні через військову агресію російської федерації проти України, який діє по сьогоднішній день та те, що позивач просить стягнути штрафні санкції в загальному розмірі 1500, 00 грн, нараховані під час дії воєнного стану, суд дійшов висновку про обов`язковість застосування зазначеної імперативної норми закону та відмовляє в задоволенні такої вимоги.

Таким чином, з відповідача на користь позивача за кредитним договором №1603270 від 11.05.2024 підлягає стягненню заборгованість в розмірі 15330, 00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 3000, 00 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 12330, 00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Крім того, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме судовий збір в сумі 1989, 01 грн.

Щодо витрат на професійну правову допомогу.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10000, 00 грн.
Відповідачем аналогічно заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу з позивача в розмірі 10000,00 грн. 
На підтвердження понесення таких витрат позивачем до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024 (а.с. 34-36), заявку №14655 на виконання доручення до договору (а.с. 160-162), ордер на надання правничої допомоги (а.с. 176).
На підтвердження понесення таких витрат відповідачем до матеріалів справи долучено договір про надання професійної правовової допомоги №30-2702-25 від 27.02.2025, акт наданих послуг, рахунок -фактуру № 30-2702-25 від 17.04.2026, свідоцтво на право на зайняття адвокатською діяльністю.
Згідно частин 1, 3 ст. 131 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частина перша статті 15 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30.09.2009 № 23-рп/2009, в якому зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. 
Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. 
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).
Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.
За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанови Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі №200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі №520/4012/19, від 23 квітня 2021 року у справі №521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі №826/13244/16).
Враховуючи викладене, суд вважає, що стягнення з позивача на користь відповідача та з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, підлягає до задоволення частково. Суд враховує характер виконаної адвокатами роботи, типовість даної справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та враховуючи характер справи, що була розглянута, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог в розмірі 74, 70 %, суд стягує витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача на користь позивача 7470,00 грн., та з позивача на користь відповідача 2530,00 грн. 
Керуючись ст.ст. 12, 76, 77, 81, 141, 259, 263-268, 354 ЦПК України, ст. ст. 11, 207, 526, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, Закону України "Про електронну комерцію", суд, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранс Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 та користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранс Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1603270 від 11.05.2024 в розмірі15330, 00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 3000, 00 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 12330, 00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранс Україна» судовий збір в сумі 1989, 01 грн та витрати на професійну правову допомогу в сумі 7470,00 грн.
В решті позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранс Україна» на користь ОСОБА_1 2530,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранс Україна», код ЄДРПОУ: 44559822, місцезнаходження: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27, прим. 2;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 09.06.2026.

Суддя          Чішман Л.М.