Справа №516/448/25
Провадження №2/516/37/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року	м.Теплодар	

Теплодарський міський суд Одеської області в складі:
головуючої судді - Ширінської О.Х.,
за участю секретаря - Паньковської Т.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Реви С.Л. ,
представника відповідача - Гареєва Є.Ш., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Теплодарського міського суду Одеської області, в режимі відеоконференцзв`язку, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог щодо предмету спору: Теплодарська міська державна нотаріальна контора Одеської області, приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бондаренко (Сурженко) Ірина Іванівна, про визнання факту спільного проживання та ведення господарства зі спадкодавцем, визнання заповіту недійсним, - 

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Реву С.Л., звернулася до суду із вище вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що звернулася з  позовом про визнання факту спільного проживання зі своєю матір`ю - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане за актовим записом № 3235, складеним 24.05.2025 року Відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Родинні зв`язки підтверджуються свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 , виданим за актовим записом № 33 від 11.12.1964 року Новосамарським РАЦС Котовського р-ну Одеської області, та свідоцтвом про шлюб ОСОБА_6 серії НОМЕР_3 , складеним Малиновським РАЦС м. Одеси за актовим записом № 822 від 05.08.1983 року, 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина - квартира за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 134469751115.
25.06.2025 року за заявою Позивачки Теплодарською державною нотаріальною конторою Одеської області зареєстровано Спадкову справу № 44/2025 у Спадковому реєстрі № 74255555, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру № 81651045 від 25.06.2025 року, виданим Теплодарською державною нотаріальною конторою Одеської області.
Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 17.12.2024 року у справі № 516/104/24 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Теплодарська міська державна нотаріальна контора Одеської області, про розірвання договору довічного утримання, розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та її онуком, ОСОБА_3 , посвідчений 24 листопада 2022 року державним нотаріусом Теплодарської міської державної нотаріальної контори Одеської області Панасюк Аллою Володимирівною та зареєстрований за номером 433.
Цим рішенням встановлено, що «з дати укладення договору, відповідач жодного разу не сплачував грошове забезпечення у розмірі 1000 грн. на місяць. Відвідував її не частіше разу на тиждень, отримував від неї кошти на придбання продуктів харчування, ліків та оплату комунальних платежів.
У березні 2023 року нею отримана соціальна карта у АТ «Приватбанк», для нарахування та отримання пенсійних виплат, яка була передана відповідачу. Однак, отримані кошти він залишав у себе. Таким чином, відповідач розпоряджався її коштами до грудня 2023 року.
Все лікування, харчування і комунальні послуги сплачувались нею особисто. Їжу відповідач не готував, прибиранням, пранням не займався, на прогулянки не виводив.
15.03.2023 відповідач відправив її до старшої доньки ( ОСОБА_7 ) у Сербію. Донька доглядала там за нею до 23.10.2023 року . Після повернення, за нею доглядає молодша дочка - ОСОБА_1 , в якої вона на даний час і мешкає.
Таким чином, вона була позбавлена встановленого договором піклування та догляду, чим відповідач злісно порушив його умови».
Також, в рішенні зазначено, що «Відповідач в судове засідання не з`явився, але подав на електронну адресу суду з власної електронної адреси ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) заяву, датовану 02.12.2024, відправлену 03.12.2024 року, в якій заявив про визнання позовних вимог та не заперечував проти їх задоволення. Також просив розгляд справи провести без його особистої участі.
Крім того, до вказаної заяви була додана фотокопія аналогічної заяви, написаної власноруч відповідачем та копія паспорта громадянина України - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідача по справі».
У нотаріуса, який відкрив справу, з`ясувалось, що ОСОБА_4 склала заповіт на користь онука ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області від 18 січня 2022 року та зареєстрований за р.№ 35, що підтверджується листом від 19.11.2025 року.
Тобто, ОСОБА_4 склала заповіт на користь онука 18.01.2022 року та 22.11.2022 року склала на нього ж договір довічного утримання з переданням права власності на квартиру, який він не виконував та не намагався виконувати. ОСОБА_3 перебуває поза межами України.
Вважає, що заповіт складено під впливом введення в оману, завідомо надання запевнень, які не справдились для заповідача та скоріш за все волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, тому що в іншому випадку нею не було б укладено договір довічного утримання з цією ж особою.
Актом сусідів від 12.09.2025 року підтверджується, що ОСОБА_4 проживала однією сім`єю та вела спільне господарства з донькою ОСОБА_1 з 04.12.2023 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , день своєї смерті, за адресою: АДРЕСА_2 , донька здійснювала догляд та піклування за мамою, забезпечувала продуктами харчування та ліками. Підписи сусідів підтверджено комендантом гуртожитку.
Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі ст. 1268 даного Кодексу, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщин у є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
Згідно пп. 4.10 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
Згідно з пп. 3.22 п. 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Встановлення факту постійного проживання заявниці зі спадкодавцем породжує юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення і встановлення зазначеного факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, вважає дану вимогу обгрунтованою, оскільки вимога законна та підтверджена письмовими доказами, які в свою чергу є послідовними та логічними, а тому не викликають сумніву в їх правдивості.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша). Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України (частина друга).
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
За правилами частини першої статті 1268 ІК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини третьої статті 1268 ШК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв: спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заяви про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). За змістом ч. 1ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.
Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах спадкування" № 7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів.
Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів.
Недійсними є заповіти:
в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;
складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);
складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
В підготовчому судовому засіданні представник позивача змінила предмет позову і просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , зі спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Сурженко І.І. від 18 січня 2022 року та зареєстрований за р. № 35.
Представник відповідача - адвокат Пуленко А.Г. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила наступне.
Щодо позовної вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_4 , представник позивача зазначила, що встановлення факту постійного проживання Позивача та її матері не породжує жодних юридичних наслідків. Дочка своєї матері і так є спадкоємицею першою черги наслідування. З якою метою позивач просить встановити такий факт у судовому порядку невідомо.
Крім того, Позивач вже звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і спадкова справа вже відкрита.
Нотаріус Повивачу не видавала жодних відмов та не надавала роз`яснень про те, що Позивачу необхідно встановити такий юридичний факт.
Щодо визнання недійсним заповіту, позивачем не подано жодних доказів недійсності заповіту щодо якого сформовано позовні вимоги.
Позивач зазначає щодо розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_4 та Відповідачем, але розірвання вказаного договору жодним чином не впливає на дані спірні правовідносини та не стосуються позовних вимог взагалі.
В свою чергу, Відповідач повідомив, що був не проти розірвати договір довічного утримання, оскільки перебував на військовій службі.
Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
В пункті 8 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до частини першоїстатті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановленістаттею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
З огляду на ст. 203, ст. 215ЦК України слід дійти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правиламЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Таким чином, Позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсний, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення. У судовому порядку підлягають встановленню юридичні факти, які мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі. Така класифікація відповідає римській максимі ех facto ius oritur (право виникає з факту).
Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.
Схожі за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року.
Таким чином, є всі підстави для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.
В судовому засіданні позивач та її представник Рева С.Л. підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. 
Позивач, будучі допитана в якості свідка, показала, що її мати ОСОБА_4 з грудня 2023 року проживала разом із нею в м. Одесі, де і померла. Відповідач ОСОБА_3 неналежним чином доглядав за її матір`ю, тому вона забрала її до себе. Вважає, що ОСОБА_3 ввів її мати в оману. Крім того, мати мала поганий зір і не могла самостійно прочитати документ. 
Представник відповідача - адвокат Гареєв Є.Ш. в судовому засіданні просив повністю відмовити у задоволенні позову з огляду на відзив на позовну заяву, оскільки позовна вимога про встановлення факту проживання позивачки із спадкодавцем не має ніякої юридичної мети і не породжує ніяких правових наслідків. Представник позивача не пояснила з якою метою цей факт необхідно встановити. Крім того, вважає, що факт, який просить встановити позивач, не доведений. Для визнання заповіту недійсним відсутні будь-які правові підстави. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Третя особа - Теплодарська міська державна нотаріальна контора Одеської області особі завідуючої Панасюк А.В. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності у зв`язку із завантаженістю.
Третя особа - приватний нотаріус Сурженко Ірина Іванівна будучі присутньою в судовому засіданні 12.05.2026 року пояснила, що у зв`язку із укладення шлюбу, змінила прізвище на « Бондаренко », на підтвердження надала свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 . По суті справи пояснила, що при посвідченні заповіту вона керувалася вимогами Цивільного кодексу України та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 та діяла чітко в межах наданих їй повноважень. Також, на момент складання заповіту, 18.01.2022 року, ОСОБА_4 почувала себе нормально, її фізичний та психічний стан не викликав у неї ніяких сумніві, вона спокійно і виважено вела розмову з нею та чітко формулювала свої думки, ніяких сумнівів щодо того, що вона знаходилась під чиїмось впливом, у неї не виникало та заповідач власноручно підписала заповіт. Вважає, що відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.
Заслухавши думку сторін, опитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є рідною донькою померлої ОСОБА_4 , а також спадкоємицею після її смерті. Вказана обставина доводиться свідоцтвом про народження позиваки серії НОМЕР_2 , виданим за актовим записом № 33 від 11.12.1964 року Новосамарським РАЦС Котовського р-ну Одеської області; та свідоцтвом про шлюб ОСОБА_6 серії НОМЕР_3 , виданим за актовим записом № 822 від 05.08.1983 року Малиновським РАЦС м. Одеса.
Мати позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим за актовим записом № 3235, складеним 24.05.2025 року Відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Після смерті ОСОБА_4 , залишилась спадщина - квартира за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 134469751115.
ОСОБА_4 за життя склала заповіт на користь онука ОСОБА_3 , посвідчений 18 січня 2022 року приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Сурженко (Бондаренко) Іриною Іванівною та зареєстрований за р.№ 35, що підтверджується матеріалами витребуваної судом спадкової справи № 44/2025. ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 квартиру, яка належала їй на праві власності, за адресою: : АДРЕСА_1.
Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 17.12.2024 року розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , посвідчений 24 листопада 2022 року державним нотаріусом Теплодарської міської державної нотаріальної контори Одеської області Панасюк Аллою Володимирівною та зареєстрований за номером 433, у зв`язку з його невиконанням.
У справі № 320/948/18 від 10.04.2019 Велика Палата Верховного суду зазначила, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
У даному випадку, встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем не породжує юридичних наслідків, таких як: виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Не визначена також і мета встановлення даного факту.
Встановлення факту проживання позивача ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не має юридичного значення та не породжує правових наслідків, оскільки позивачка ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги після смерті її матері ОСОБА_4 і даний факт не потребує додаткового встановлення. 
Крім того, встановлення даного факту не яким чином не пов`язано з вимогами про визнання заповіту не дійсним, а заявлені позовні вимоги не містять спору про спадкування або черговості спадкування. Договір довічного утримання між спадкодавцем і відповідачем розірваний на підставі рішення Теплодарського міського суду від 17.12.2024 року.
З огляду на вище наведене, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог в частині встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем.
У п. 7, п 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.
Згідно ч.1, ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Як слідує із спадкової справи № 44/2025 у нотаріально посвідченому заповіті спадкодавец ОСОБА_4 власноручно написала: «заповіт мною прочитано вголос та власноручно мною підписано, з моїх слів записано вірно. Підпис: ОСОБА_4 » 
Також, звертає на увагу і той факт, що після укладення договору довічного утримання, заповіт було складено через десять місяців у іншого нотаріуса, що також свідчить про вільне та свідоме волевиявлення заповідача - ОСОБА_4 .
Таким чином, форма вчинення правочину витримана відповідно до вимог закону.
На час укладення правочину заповідач ОСОБА_4 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі - заповідач свідомо склала заповіт та власноручно його підписала. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків - укладаючи заповіт ОСОБА_4 хотіла, щоб онук отримав у спадщину після її смерті належну їй квартиру.
Слідує також зауважити, що після складання вказаного заповіту 18.01.2022 року у заповідача було достатньо часу змінити або скасувати вказаний заповіт, з огляду на те, що заповідач ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а договір довічного утримання було розірвано на підставі рішення суду від 17.12.2024 року.
Таким чином, в ході розгляду справи, позивачем не були надані переконливі, належні та допустимі докази недійсності даного заповіту, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючи ст. ст. 2, 12, 81, 89, 133, 141, 200, 258, 259, 263- 265 ЦПК України, ст. ст. 203, 207, 215, 315, 1233, 1234, 1247 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог щодо предмету спору: Теплодарська міська державна нотаріальна контора Одеської області, приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бондаренко (Сурженко) Ірина Іванівна, про визнання факту спільного проживання та ведення господарства зі спадкодавцем, визнання заповіту недійсним - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: О.Х. Ширінська