ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 року	справа № 380/5779/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, код ЄДРПОУ 21108013) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 27.03.2026 № 134450027008 про відмову у призначенні мені пенсії за вислугу років згідно зі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити мені пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014, починаючи з 18.03.2026, зарахувавши до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугою років, половину строку навчання на економіко-правовому факультеті Донецького національного університету денної форми навчання за спеціальністю «Правознавство» з 01 вересня 1998 року по 29 червня 2002 року та з 01 вересня 2002 року по 23 травня 2003 року (2 роки 3 місяці 10 днів).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18.03.2026 звернувся через веб-портал Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру». Проте, рішенням відповідача від 27.03.2026 № 134450027008 відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідної вислуги років, оскільки до неї не зараховано половину строку навчання позивача за денною формою на юридичному факультеті вищого навчального закладу. Таке рішення відповідача позивач вважає протиправним, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Наявність у позивача повної юридичної освіти підтверджується дипломом НОМЕР_2 від 30.06.2003, де у графі спеціальність міститься запис «Правознавство», а отримана кваліфікація – «Спеціаліст з правознавства». Наголошує, що без отримання вищої юридичної освіти у вищих юридичних навчальних закладах або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів позивач не зміг би обійняти посаду прокурора.
Ухвалою суду від 03.04.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач правом на подання відзиву, передбаченим ст. 162 КАС України, не скористався, свою позицію стосовно позову не висловив. Копія ухвали суду про відкриття провадження у справі надіслана відповідачу в його електронний кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, відповідно до якої документ доставлено до електронного кабінету 06.04.2026.
За приписами ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Позивач 18.03.2026 звернувся через веб-портал Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».
За принципом екстериторіальності, заяву від 18.03.2026 та документи позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області, яке рішенням від 27.03.2026 № 134450027008 відмовило позивачу у призначенні пенсії.
Відповідно до вказаного рішення, підставою для відмови у призначенні пенсії стало не зарахування відповідачем до стажу роботи позивача половини строку навчання в Донецькому національному університеті імені Василя Стуса з 01.09.1998 по 27.06.2002 та з 01.09.2002 по 28.05.2003, оскільки позивач в зазначений період навчався на економіко-правовому факультеті, а не на юридичному факультеті вищого навчального закладу, як визначено в п. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII. 
У рішенні також зазначено, що відповідно до наданих документів страховий стаж особи – 27 років 02 місяці 28 днів, стаж за вислугу років 22 роки 8 місяців 25 днів, в тому числі стаж роботи на посадах прокурорів/слідчих – 22 роки 09 місяців 20 днів. За наданими документами право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII відсутнє, оскільки відсутній необхідний стаж за вислугу років 25 років.
Вважаючи протиправним оскаржуване рішення відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Абзацом 22 статті 1 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Згідно ч. 5 ст. 45 Закону № 1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури, зокрема підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років, врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі – Закон № 1697-VII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. 
Частиною 6 ст. 86 Закону № 1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.
Згідно матеріалів справи, рішенням відповідача від 27.03.2026 № 134450027008 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII у зв`язку із відсутністю на день звернення необхідного стажу за вислугу років – 25 років. 
В цьому ж рішенні зазначено, що страховий стаж особи – 27 років 02 місяці 28 днів, стаж за вислугу років 22 роки 8 місяців 25 днів, в тому числі стаж роботи на посадах прокурорів/слідчих – 22 роки 09 місяців 20 днів. Відповідачем не зараховано до стажу роботи за вислугу років половини строку навчання в Донецькому національному університеті імені Василя Стуса з 01.09.1998 по 27.06.2002 та з 01.09.2002 по 28.05.2003, оскільки позивач в зазначений період навчався на економіко-правовому факультеті, а не на юридичному факультеті вищого навчального закладу.
Суд встановив, що відповідно до диплому бакалавра серії НОМЕР_3 від 29.06.2002, позивач закінчив у 2002 році Донецький національний університет і отримав базову вищу освіту за напрямом підготовки «Право» та здобув кваліфікацію бакалавра права.
Згідно диплому спеціаліста серії НОМЕР_2 від 30.06.2003, позивач закінчив у 2003 році Донецький національний університет і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію спеціаліста з правознавства.
У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_4 від 23.03.2003 наявний запис про навчання позивача в Донецькому національному університеті в період з 01.09.1998 по 30.06.2003.
Згідно довідки Донецького національного університету імені Василя Стуса від 27.03.2025 №171/01-4.8/01, Відповідно до даних, які містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався у Донецькому національному університеті на економіко-правовому факультеті за спеціальністю .«Правознавство» денної форми навчання з 01.09.1998.
Після закінчення навчання 29,06.2002 за ОКР «Бакалавр» було видано диплом бакалавра НОМЕР_3 від 29.06.2002 та присвоєно кваліфікацію бакалавра права.
З 01.09.2002 був зарахований на 1 курс ОКР «Спеціаліст» економіко-правового факультету денної форми навчання за спеціальністю «Правознавство».
Після закінчення навчання 30.06.2003 за ОКР «Спеціаліст» було видано диплом спеціаліста НОМЕР_2 від 30.06.2003 та присвоєно кваліфікацію спеціаліста з правознавства.
Відповідно до Переліку напрямів підготовки фахівців з вищою освітою за професійним спрямуванням і спеціальностей різних кваліфікаційних рівців та робітничих професій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 1994 року № 325 спеціальність 7.060101 «Правознавство» відносилась до галузі знань «Право».
З 13.05.2014 було змінено назву економіко-правового факультету на юридичний факультет (наказ № 102/05 від 13.05.2014), який закінчив ОСОБА_1 30.06.2003.
Також у довідці зазначено, що наказом Міністерства освіти і науки України № 758 від 02.07.2016 прийнято пропозицію трудового колективу щодо присвоєння Донецькому національному університету імені Василя Стуса. В Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.10.2016 були внесені відповідні відомості про найменування університету - Донецький національний університет імені Василя Стуса.
Як встановив суд, установлена форма диплома та додатка до нього, на момент здобуття позивачем вищої освіти, не передбачала зазначення назви факультету. У додатку до диплому бакалавра позивача зазначено: ступень вищої освіти – бакалавр, напрям підготовки – право, кваліфікація – бакалавр права, галузь знань – право, форма навчання – денна. 
Згідно додатку до диплому спеціаліста, освітньо-кваліфікаційний рівень – спеціаліст, спеціальність – правознавство, кваліфікація – спеціаліст з правознавства, галузь знань – право, форма навчання – денна.
Таким чином, з наведених документів встановлено, що позивач навчався на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання.
Суд звертає увагу, що згідно ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 64 Закону № 1058-IV Виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Згідно п. 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі – Порядок № 22-1) при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема: повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.
Отже, у випадку сумніву щодо того, що позивач дійсно навчався на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання, пенсійний орган не позбавлений можливості вчинити активні дії щодо отримання від органів державної влади, підприємств, установ і організацій додаткових відомостей.
Проте відповідачем не наведено жодних аргументів, які б ставили під сумнів те, що позивач навчався на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання.
З урахуванням встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати що видані позивачу диплом бакалавра серії НОМЕР_3 від 29.06.2002 та диплом спеціаліста серії НОМЕР_2 від 30.06.2003 (ураховуючи додатки до дипломів) видані не за наслідками здобуття позивачем вищої освіти на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання.
Враховуючи викладене, суд робить висновок про протиправність оскаржуваного рішення відповідача від 27.03.2026 № 134450027008, а тому таке рішення підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років із зарахуванням до вислуги років половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання з 01 вересня 1998 року по 29 червня 2002 року та з 01 вересня 2002 року по 23 травня 2003 року, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_4 від 23.03.2003 містить усі необхідні записи та підтверджує навчання та роботу позивача, тобто, позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться всі відповідні записи про період навчання та роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача відповідачем суду не надано, внаслідок чого, такі відомості безпідставно в повній мірі не взяті до уваги відповідачем при призначенні пенсії.
Суд враховує, що позивач був прийнятий на роботу до органів прокуратури України, згідно записів у трудовій книжці, з 23.05.2003, у зв`язку з чим період з 23.05.2003 до 30.06.2003 зарахуванню до половини строку навчання не підлягає, оскільки цей строк зараховується до стажу роботи позивача на прокурорських посадах.
В оскаржуваному рішенні відповідач вказав, що відповідно до наданих документів страховий стаж позивача – 27 років 02 місяці 28 днів, стаж за вислугу років 22 роки 8 місяців 25 днів, в тому числі стаж роботи на посадах прокурорів/слідчих – 22 роки 09 місяців 20 днів.
Отже, половина строку навчання, яку слід зарахувати до стажу роботи за вислугу років, що враховується при призначенні пенсії, у даному випадку повинна складати 2 роки 3 місяці 10 днів – з 01 вересня 1998 року по 29 червня 2002 року та з 01 вересня 2002 року по 23 травня 2003 року. 
Таким чином, суд робить висновок, що стаж роботи позивача за вислугу років, з урахуванням половини строку навчання 2 роки 3 місяці 10 днів, становить 25 років 0 місяців 2 дні.
згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Комітет Міністрів Ради Європи сформулював принципи, які слугують змістовими гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.
У пункті 2.4 Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 3-рп/2016 ідеться про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів.
За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці, неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (див. рішення від 02 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 02 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10.09.2020 у справі №806/965/17 та від 11.02.2026 у справі №580/7979/21.
Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, починаючи з 18.03.2026 (дати звернення), зарахувавши до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугою років, половину строку навчання в Донецькому національному університеті на денній формі навчання за спеціальністю «Правознавство» з 01 вересня 1998 року по 29 червня 2002 року та з 01 вересня 2002 року по 23 травня 2003 року (2 роки 3 місяці 10 днів).
Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову повністю.
Що стосується судового збору, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такий підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ухвалив:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, код ЄДРПОУ 21108013) від 27.03.2026 № 134450027008 про відмову у призначенні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за вислугу років згідно зі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, код ЄДРПОУ 21108013) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, починаючи з 18.03.2026 (дати звернення), зарахувавши до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугою років, половину строку навчання в Донецькому національному університеті на денній формі навчання за спеціальністю «Правознавство» з 01 вересня 1998 року по 29 червня 2002 року та з 01 вересня 2002 року по 23 травня 2003 року (2 роки 3 місяці 10 днів).
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, код ЄДРПОУ 21108013) сплачений судовий збір у розмірі 1331,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складено 19.05.2026 року.

Суддя	Костецький Назар Володимирович