ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 757/64681/21
провадження № 61-11284св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є В., Коротуна В. М., 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , подану адвокатом Юхманом Юрієм Михайловичем, на постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2025 року в складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17 липня 2013 року уклала з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір про заощадження № SAMDN25000736575344 (вклад «Стандарт на 12 міс.»), за умовами якого передала банку для розміщення на депозитному вкладі грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США. Термін дії договору до 17 липня 2014 року, також передбачено автоматичне продовження строку його дії.
29 липня 2019 року, звернувшись до банку з заявою про розірвання договору та повернення всієї суми вкладу з нарахованими відсотками, отримала відмову у виплаті з посиланням на те, що 17 липня 2019 року кошти в загальному розмірі 42 836,37 доларів США повернуто її довіреній особі  ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05 липня 2019 року б/н.
Зазначала, що не видавала жодних довіреностей на ім`я ОСОБА_2 .. 
На підставі її заяви від 29 липня 2019 року, поданої до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, зареєстровано кримінальне провадження № 12019100060003242, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за фактом шахрайського заволодіння грошовими коштами в особливо великому розмірі, вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
Вважає, що банк порушив вимоги щодо ідентифікації особи, яка звернулася за отриманням коштів, не вжив заходів щодо перевірки дійсності довіреності, тому повинен повернути належній їй грошові кошти з урахуванням 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Наслідком неправомірних дій банку є також настання відповідальності, передбаченої у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня їх фактичної видачі на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
З урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:
визнати неправомірною відмову АТ КБ «ПриватБанк» у розірванні договору про заощадження від 17 липня 2013 року № SAMDN25000736575344 та поверненні на її користь вкладу з нарахованими відсотками;
розірвати договір про заощадження від 17 липня 2013 року № SAMDN25000736575344, укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк»;
стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь: 30 000,00 доларів США - суму неповернутого вкладу за договором про заощадження від 17 липня 2013 року № SAMDN25000736575344; 14 978,97 доларів США нарахованих відсотків; 3 017,44 доларів США - 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України; 5 997 971,53 грн - пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року в складі судді Хайнацького Є. С. у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, виходячи із того, що довіреність Шандарівської І. І. від 05 липня 2019 року, посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Суховаровою Н. В., на підставі якої 17 липня 2019 року ОСОБА_2 отримав у АТ КБ «ПриватБанк» належні позивачці кошти у розмірі 42 836,37 доларів США, є чинною та у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Юхмана Ю. М., рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 30 000 доларів США - неповернутого вкладу за договором про заощадження від 17 липня 2013 року № SAMDN25000736575344 (Вклад «Стандарт на 12 місяців»), 13 687,89 доларів США - відсотки за період із 17 липня 2013 року до 05 серпня 2019 року, 3 012,68 доларів США - 3 % річних за період із 06 серпня 2019 року до 22 листопада 2021 року, всього на загальну суму 46 700,57 доларів США. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог, оскільки позивачка довела, що довіреність від 05 липня 2019 року на ім`я ОСОБА_2 не видавала та не уповноважувала останнього на отримання коштів, розміщених на її депозитному рахунку, внаслідок чого дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки суми неповернутого вкладу з відсотками за користування коштами, а також 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України через прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Відмовляючи у задоволенні вимог щодо розірвання укладеного між сторонами договору про заощадження, суд керувався тим, що позивачка вже реалізувала своє право на його розірвання, направивши відповідну заяву на адресу банку заяву 31 липня 2019 року, й договір було припинено за ініціативою позивачки з 05 серпня 2019 року (через два дні з дати отримання банком відповідної заяви), що виключає можливість його розірвання в судовому порядку. 
Ураховуючи те, що з моменту розірвання договору банківського вкладу між сторонами правовідносини припинились, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Короткий зміст вимог касаційних скарг
01 вересня 2025 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульський Д. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 465/7362/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
01 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Юхман Ю. М. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16, від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подали касаційні скарги
Касаційні скарги аргументовані тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суди не звернули увагу на те, що документи, які були надані до банку Гладченком В. В., який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_1 , відповідали вимогам Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та були достатні для ідентифікації його особи, а довіреність від 05 липня 2019 року за змістом та обсягом повноважень відповідала вимогам вказаної Інструкції, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, тому банк при видачі коштів довіреній особі позивачки діяв в рамках чинного законодавства та нормативно- правових актів Національного банку України, з повідомленням позивача шляхом направлення SMS. Ідентифікація та верифікація ОСОБА_2 здійснена з дотриманням вимог чинного законодавства.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначено, що суд не взяв до уваги положення пункту 4 розділу договору про заощадження від 17 липня 2013 року «Порядок повернення вкладу», відтак прийшов до неправомірного висновку про розірвання договору і припинення правовідносин між сторонами за цим договором, а, відтак, і про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Доводи інших учасників справи
Відзиви/заперечення на касаційні скарги не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Печерського районного суду міста Києва цивільну справу № 757/64681/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів.
Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 17 червня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Матеріали справи № 757/64681/21-ц надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що 17 липня 2013 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір про заощадження № SAMDN25000736575344 (Вклад «Стандарт на 12 міс»), за умовами передала банку кошти в розмірі 30 000,00 дол. США строком на 12 місяців, відсоткова ставка 8,5 % річних.
29 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до банку з заявою про повернення суми вкладу, однак у виплаті грошових коштів їй було відмовлено.
29 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, зазначивши, що невідома особа на підставі довіреності заволоділа грошовими коштами в сумі 42 836,37 доларів США, які знаходилися на її банківському рахунку.
31 липня 2019 року ОСОБА_1 подала до АТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання договору відповідно до пункту 9 такого договору з 05 серпня 2019 року та просила повернути суму вкладу та нараховані за весь період розміщення відсотки.
02 вересня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» у відповідь на звернення ОСОБА_1 повідомило, що 17 липня 2019 року вказаний нею депозитний рахунок був розірваний (з виплатою коштів довіреній особі) на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05 липня 2019 року б/н. Кошти виплачені ОСОБА_2 .
Також суди встановили, що відповідно до довіреності від 05 липня 2019 року, виданої від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Суховаровою Н. В. за № 759, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями в АТ КБ «ПриватБанк» та в інших банківських установах з питань розпорядження доларовим депозитним рахунком: № НОМЕР_1 , відкритим на її ім`я в АТ КБ «ПриватБанк». 
На підставі вказаної довіреності 12 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про розірвання договору від 17 липня 2013 року № SAMDN25000736575344 та 17 липня 2019 року отримав депозитні кошти на суму 42 836,37 доларів..
З метою перевірки чинності наданої довіреності АТ КБ «ПриватБанк» отримало скорочений витяг з Єдиного реєстру довіреностей, згідно з якого: дата посвідчення - 05 липня 2019 року; номер у реєстрі нотаріальних дій - 759, довіреність посвідчено - Дніпропетровська обл., Дніпровський міський, ОСОБА_3 (7155); бланк ННН 344402: представництво інтересів.
На підставі заяви ОСОБА_1 від 29 липня 2019 року Печерське управління поліції Київського управління Національної поліції у м. Києві внесло до ЄРДР відомості, реєстраційний № 12019100060003242, за фактом шахрайського заволодіння коштами позивачки, за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
Відповідно до повних відомостей з витягу про реєстрацію з Єдиного реєстру довіреностей, 05 липня 2019 року на нотаріальному бланку ННН 344402 приватний нотаріус Дніпропетровської області Суховарова Н. В. за реєстровим № 759 посвідчила довіреність не ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , а зовсім іншої особи і на зовсім іншого представника.
Листом від 01 листопада 2022 року приватний нотаріус Суховарова Н. В. повідомила, що нею дійсно 05 липня 2019 року було посвідчено довіреність на представництво інтересів у судах, страхових компаніях та житлово-комунальних службах, на нотаріальному бланку ННН344402, за реєстровим № 759, що була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі довіреностей. Із огляду наданих ним копій документів особа «Довіритель» та повірена особа, як і стилістика, шрифт і текст самої довіреності не відповідає тексту довіреності, архівний примірник якої зберігається в її нотаріальному архіві, так само на довіреності проставлений не її підпис, а також порушено правило ведення нотаріального діловодства (за підписом проставлено ПІБ нотаріуса), що не відповідає чинному законодавству, а також не схожий відбиток печатки. Тобто співпадає тільки серія та номер нотаріального бланку, реєстровий номер і дата посвідчення довіреності.
Зміст наданої на вимоги ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року копії вказаної довіреності свідчить про те, що 05 липня 2019 року приватний нотаріус Суховарова Н. В. у м. Києві посвідчила довіреність за реєстровим № 759, яка видана Чоботенко С. Ю. на представника Чоботенко О. Д. 
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваного судового рішення АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 465/7362/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судом норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Юхман Ю. М. зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16, від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У главі 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
Згідно з частинами першою і третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.
Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.
Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
У постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
У справі, яка переглядається, встановлено, що, звернувшись до банку з заявою про розірвання договору та повернення всієї суми вкладу з нарахованими відсотками, позивачка отримала відмову у виплаті з посиланням на те, що кошти в загальному розмірі 42 836,37 доларів США повернуто її довіреній особі ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05 липня 2019 року.
Апеляційний суд установив, що довіреність від 05 липня 2019 року з реєстраційним № 759 була посвідчена на ім`я іншої особи - ОСОБА_4 для представництва ОСОБА_5 , а не ОСОБА_2 для ОСОБА_1 .
Тобто довіреність від 05 липня 2019 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 не підписувалася ОСОБА_1 , а тому не відповідала внутрішній волі на вчинення цього правочину (на видачу такої довіреності) та, відповідно, на розпорядження доларовим депозитним рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на її ім`я в АТ КБ «ПриватБанк».
Статтею 1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). 
Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.
За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 711/8709/19, провадження № 10000св24 зроблений висновок про те, що видача банком банківського вкладу за підробленими документами не свідчить про виконання ним умов укладеного депозитного договору, оскільки недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності не може покладати тягар відповідальності на сумлінного споживача фінансових послуг.
Установивши, що неуповноважена особа у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» отримала грошові кошти, які належали позивачці, апеляційний суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на її користь суми неповернутого вкладу за договором про заощадження № SAMDN25000736575344 (Вклад «Стандарт на 12 місяців») від 17 липня 2013 року.
Ураховуючи, що банк не виконав узяте на себе зобов`язання з повернення суми депозитного вкладу після розірвання договору, що є порушенням статей 525, 526, 1060 ЦК України, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки суми неповернутого вкладу за договором про заощадження та відсотків за користування коштами, а також 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України через прострочення грошового зобов`язання.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) дійшла висновку про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.
Апеляційний суд установив, що листом від 31 липня 2019 року позивачка звернулася до відповідача з заявою, в якому повідомила про розірвання договору з 05 серпня 2019 року.
Згідно умов укладеного між сторонами договору він вважається розірваним через два дні з дати отримання відповідної заяви, тобто з 05 серпня 2019 року вказаний договір є таким, що вже розірваний.
За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання неправомірними дій із розірвання договору та його розірвання в судовому порядку. 
З огляду на наведене, оскільки між сторонами припинилися договірні правовідносини за договором банківського вкладу, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а, відтак, пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Наведені у касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» доводи щодо неврахування судом відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Посилання в касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» на те, що встановлення винних осіб та відшкодування шкоди має відбуватися в рамках кримінального провадження, відкритого за заявою позивачки, є безпідставними, оскільки зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15, провадження № 61-4447сво18).
Апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи касаційних скарг з цього приводу є безпідставними.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційних скаргах на неврахування судом висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші наведені у касаційних скаргах аргументи фактично зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлених обставин справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційних скарг не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2025 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 17 червня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку, а касаційне провадження закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Юхманом Юрієм Михайловичем, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2025 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 17 червня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун