ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2026 року	справа № 380/1517/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, –
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ), військової частини НОМЕР_1 із вимогами:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, в особливий період, та щодо видачі наказу про мобілізацію №24 від 02 січня 2026 року;
- скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 №24 від 02 січня 2026 року про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, в особливий період, та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини та звільнити з військової служби за мобілізацією.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 січня 2026 року позивача із застосуванням примусу, без вручення повістки, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 було затримано на дорозі в районі м. Яворів та доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 , де його поставлено на військовий облік, проведено військово-лікарську комісію та видано наказ №24 від 02.01.2026 про призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Позивач стверджує, що на час призову не підлягав мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки його мати – ОСОБА_2 , 1962 року народження, є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує стороннього догляду, а інші військовозобов`язані особи, які відповідно до закону зобов`язані її утримувати, відсутні. Крім того, позивач вказує на порушення відповідачем процедури мобілізації, а саме невручення йому повістки у спосіб, передбачений Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560.
Ухвалою від 02.02.2026 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
Ухвалою від 23.02.2026 продовжено строк залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою судді від 09 березня 2026 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від відповідача-1 – ІНФОРМАЦІЯ_3 – надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. У відзиві відповідач-1 зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_4 . 02.01.2026 після проходження ВЛК позивача визнано придатним до військової служби та призвано під час мобілізації на загальних підставах до військової частини НОМЕР_2 . На момент проведення мобілізації позивач не мав чинної відстрочки від призову, був визнаний ВЛК придатним до військової служби, мобілізаційні дії щодо нього здійснено у повній відповідності до вимог чинного законодавства України. Відповідач-1 також звертає увагу, що ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснює свою діяльність у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, з дотриманням вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Просив у задоволенні позову відмовити.
Від відповідача-2 – військової частини НОМЕР_1 – також надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач-2 зазначив, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.01.2026 №2 солдат ОСОБА_1 з 03 січня 2026 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду курсанта. Водночас на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.03.2026 №70 солдат ОСОБА_1 з 10 березня 2026 року виключений зі списків особового складу військової частини та вибув для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_3 . Військова частина НОМЕР_1 не здійснює мобілізаційних заходів, не приймала будь-яких рішень щодо мобілізації позивача, а лише на виконання наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 зарахувала його до списків особового складу. Відповідач-2 також посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №160/2592/23, відповідно до якої процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною. Відповідач-2 вважає себе неналежним відповідачем у справі. Просив у задоволенні позову відмовити.
Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Згідно з копією довідки до Акту огляду МСЕК Серії 12 ААВ №747005 від 14.03.2023, мати позивача – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату, інвалідність встановлена безтерміново.
Відповідно до Висновку лікарсько-консультативної комісії №276 від 01.08.2025, ОСОБА_2 має порушення функцій організму, які є невиліковними, у зв`язку із чим вона не може самостійно пересуватися і самообслуговуватися та потребує сторонньої допомоги.
Згідно з Відомостями Великомостівської міської ради від 18.07.2025, а також Витягами з реєстру територіальної громади, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 1981 року (мати) та з 1997 року (позивач) проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зі свідоцтвом про смерть, батько позивача – ОСОБА_3 – помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . 
Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №455 від 30.12.2025 встановлено, що позивач доглядає матір з інвалідністю ІІ групи, яка потребує стороннього догляду, та що мати і син постійно проживають разом удвох.
12.08.2025 матір позивача ОСОБА_2 оформила нотаріально посвідчену заяву (зареєстровано в реєстрі за №1679), у якій повідомила про те, що для свого догляду із числа військовозобов`язаних членів сім`ї першого ступеня споріднення обирає сина – ОСОБА_1 .
02 січня 2026 року ОСОБА_1 було взято на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідна відмітка у військовому квитку Серії НОМЕР_4 ), у цей же день проведено медичний огляд ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 (довідка ВЛК від 02.01.2026 №2026-0102-1457-3173), за результатами якого позивач визнаний придатним до військової служби.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.01.2026 №24 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період» ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 (за змістом довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 №21 від 19.01.2026 – до військової частини НОМЕР_1 ).
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.01.2026 №2 солдат ОСОБА_1 з 03 січня 2026 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду курсанта.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.03.2026 №70 солдат ОСОБА_1 з 10 березня 2026 року виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та вибув для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_3 .
Не погоджуючись із діями ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову на військову службу під час мобілізації та наказом про мобілізацію №24 від 02.01.2026, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року. Дію воєнного стану в подальшому неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України, чинність яких затверджена Верховною Радою України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03.03.2022 №2105-IX, в Україні оголошено загальну мобілізацію, дія якої неодноразово продовжувалася відповідними указами.
Правові засади мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі – Закон №3543-XII).
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до частини 1 статті 22 Закону №3543-XII громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.
Згідно з частиною 3 статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.
Згідно з частиною 5 статті 22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади.
Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю І чи ІІ групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 (далі – Порядок №560).
Відповідно до пункту 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з абзацом 1 пункту 61 Порядку №560 для оформлення відстрочки на підставах, передбачених статтею 23 Закону, військовозобов`язаний звертається із заявою про надання відстрочки за встановленою формою до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому він перебуває на військовому обліку, з наданням документів, що підтверджують право на відстрочку.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації не надається автоматично за фактом наявності в особи певних обставин, а має бути оформлена в установленому порядку – шляхом подання військовозобов`язаним відповідної заяви до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до якого додаються документи, що підтверджують право на відстрочку. На підставі поданих документів територіальний центр комплектування та соціальної підтримки приймає відповідне рішення про надання або відмову у наданні відстрочки.
Щодо доводів позивача про наявність у нього станом на 02.01.2026 підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII у зв`язку із наявністю в нього матері з інвалідністю ІІ групи, суд зазначає таке.
Із матеріалів справи слідує, що мати позивача – ОСОБА_2 – дійсно є особою з інвалідністю ІІ групи (безтерміново, з 14.03.2023), потребує стороннього догляду (висновок ЛКК від 01.08.2025) та обрала позивача для здійснення свого утримання (нотаріально посвідчена заява від 12.08.2025). Згідно з матеріалами справи, у ОСОБА_2 відсутні інші невійськовозобов`язані особи, які відповідно до закону зобов`язані її утримувати: батько позивача помер у 2006 році, інших дітей ОСОБА_2 немає.
Водночас матеріалами справи не підтверджено, що до 02.01.2026 – дати видання оскаржуваного наказу про призов – позивач звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII та надавав документи, що підтверджують його право на таку відстрочку. Доказів на підтвердження такого звернення позивач до суду не надав.
Згідно з відомостями військового квитка серії НОМЕР_4 на військовий облік військовозобов`язаних до ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 взято лише 02.01.2026 (тобто в день його призову). До цієї дати позивач на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 не перебував, відомості щодо нього у відповідних реєстрах військового обліку не оновлювалися.
За таких обставин на момент призову позивача 02.01.2026 у ІНФОРМАЦІЯ_3 були відсутні документально оформлені відомості, які б давали підстави для висновку про наявність у ОСОБА_1 права на відстрочку від призову за пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII. Чинна відстрочка позивачу до цієї дати не надавалась, що позивачем не заперечується.
При цьому суд звертає увагу, що сама по собі наявність обставин, передбачених статтею 23 Закону №3543-XII, не позбавляє територіальний центр комплектування та соціальної підтримки права на призов військовозобов`язаного, поки відповідну відстрочку не оформлено в установленому Порядком №560 порядку. 
Положення статті 23 Закону №3543-XII не діють автоматично і не звільняють громадянина від виконання військового обов`язку без волевиявлення особи, спрямованого на оформлення відстрочки.
Належним способом захисту права позивача у разі, якщо він вважав, що має право на відстрочку від призову, є звернення до ІНФОРМАЦІЯ_3 із відповідною заявою про оформлення такої відстрочки, а у разі відмови – оскарження відповідного рішення (бездіяльності) ТЦК та СП у судовому порядку. 
Натомість позивач до призову з такою заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 не звертався, відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації йому не надавалась, а отже, не може йтися про порушення відповідачем-1 прав позивача в частині незастосування пункту 13 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII.
Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, відповідно до якої право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації реалізується військовозобов`язаним у заявному порядку – через звернення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з відповідною заявою та документами, що підтверджують підстави для надання відстрочки.
Разом з тим висновки суду щодо нереалізації позивачем у встановленому порядку права на відстрочку самі по собі не виключають перевірки судом правомірності дій відповідача-1 щодо процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації.
Щодо доводів позивача про порушення ІНФОРМАЦІЯ_2 процедури призову, зокрема невручення йому повістки, суд зазначає таке.
Відповідно до пунктів 38, 39 Порядку №560 оповіщення військовозобов`язаних здійснюється шляхом вручення повісток. Повістка вручається військовозобов`язаному особисто під розпис за місцем проживання (перебування), роботи або навчання, у тому числі шляхом надсилання поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення), а також через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста.
Згідно зі змістом позовної заяви ОСОБА_1 стверджує, що 02.01.2026 його було затримано працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 на дорозі в районі АДРЕСА_2 та доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 , де поставлено на військовий облік та проведено ВЛК. Повістка позивачу не вручалася ні у письмовій, ні в електронній формі.
Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач-1 – ІНФОРМАЦІЯ_2 – у своєму відзиві обмежився посиланням на загальні норми законодавства про мобілізацію та стверджував, що «мобілізаційні дії щодо позивача були здійснені у повній відповідності до вимог чинного законодавства України». Водночас доказів вручення ОСОБА_1 повістки про з`явлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 у будь-який із способів, передбачених пунктами 38, 39 Порядку №560 (особисто під розпис, поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення, через електронний кабінет), ІНФОРМАЦІЯ_2 до суду не надав.
За відсутності доказів вручення позивачу повістки у спосіб, передбачений чинним законодавством, суд погоджується з доводами позивача про порушення ІНФОРМАЦІЯ_2 процедури призову, передбаченої Законом №3543-XII та Порядком №560.
Водночас суд зазначає, що сам факт порушення процедури вручення повістки не може бути єдиною та достатньою підставою для скасування наказу про призов на військову службу під час мобілізації за відсутності інших обставин, які б свідчили про порушення прав позивача.
Як слідує з матеріалів справи, 02.01.2026 позивач пройшов військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_4 , за результатами якої був визнаний придатним до військової служби (довідка ВЛК від 02.01.2026 №2026-0102-1457-3173). 
Висновок ВЛК позивачем не оскаржується. Будь-яких медичних протипоказань до проходження військової служби у ОСОБА_1 на дату призову не встановлено.
Як вже зазначалося, до призову 02.01.2026 позивач також не звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про надання відстрочки від призову за пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII та документами, що підтверджують його право на таку відстрочку.
Щодо вирішення вимоги про скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 №24 від 02.01.2026 і зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити позивача зі списків особового складу та звільнити з військової служби за мобілізацією, суд враховує таке.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, в умовах правового режиму воєнного стану визначені пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та є вичерпними. Звільнення з військової служби на підставі судового рішення про визнання протиправним наказу про призов цією статтею не передбачено.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №160/2592/23 (провадження №К/990/35899/24), процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу, шляхом її звільнення. Відновлення порушеного права повинне відбуватися в межах спірних правовідносин за участю їх учасників, у той час як зобов`язання військової частини звільнити особу з військової служби виходить за межі правовідносин порядку призову позивача на військову службу під час мобілізації.
Верховний Суд у вказаній постанові також наголосив, що з моменту прийняття рішення про мобілізацію та зарахування особи до списків військової частини процес призову закінчився та особа набула статусу військовослужбовця, у зв`язку з чим рішення відповідачів, прийняті в межах призову, є реалізованими та вичерпали свою дію.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Окрім цього, суд враховує, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.03.2026 №70 солдат ОСОБА_1 з 10 березня 2026 року виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 . Отже, станом на час розгляду справи позивач не є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , що додатково свідчить про неможливість виконання судового рішення про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити позивача зі списків особового складу та звільнити з військової служби за мобілізацією.
Військова частина НОМЕР_3 , до якої позивач переведений для подальшого проходження військової служби, не є відповідачем у цій справі, позов до неї позивачем не заявлявся, відповідних позовних вимог щодо цієї військової частини суду не пред`являлося. За правилами адміністративного судочинства суд не вправі ухвалювати рішення про права, свободи та обов`язки осіб, які не залучені до участі у справі.
Військова частина НОМЕР_1 не приймала рішень щодо мобілізації позивача та не здійснювала мобілізаційних заходів. Згідно з вимогами Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 №280, зарахування військовослужбовця до списків особового складу військової частини здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який, у свою чергу, видається на підставі рішення відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов. Командир військової частини НОМЕР_1 діяв у межах своїх повноважень і не міг відмовити у зарахуванні позивача до списків особового складу на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
За таких обставин військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем у спорі про правомірність призову на військову службу під час мобілізації.
Суд також враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (Заява №21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 висловив правову позицію, згідно з якою правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, тобто забезпечує поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам та виключає подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 та військової частини НОМЕР_1 не підлягають задоволенню.
Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цього адміністративного позову.
В силу приписів ст. 139 КАС України, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –
в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.