ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/4419/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К., 
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теріас» 
на рішення Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 (суддя Ємельянова О. О.) 
і постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 (головуючий суддя Хачатрян В. С., судді Россолов В. В., Склярук О. І.) 
у справі № 922/4419/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теріас» 
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСВЕ Девелопмент», 2) Військової частини НОМЕР_1 і 3) Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова
про розірвання договору, 
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Шафорост Л. І., відповідача-1 - Харченко К. С.)
ВСТУП
1. У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про розірвання укладеного відповідачами договору користування неруховими майном, стверджуючи про своє порушене право, як співвласника такого майна.
2. Перед Верховним Судом постало питання, чи є обґрунтованою відмова судів попередніх інстанцій у задоволенні зазначеного позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.
3. Ураховуючи непідтвердження доводами касаційної скарги з дотриманням вимог статті 287 Господарського процесуального кодексу України протилежного, Верховний Суд ствердно відповів на вищевказане питання, про що детально наведено далі у цій постанові.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог, підстав заявленого позову
4. Товариство з обмеженою відповідальністю «Теріас» (далі - ТОВ Теріас») звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСВЕ Девелопмент» (далі - ТОВ «ЕСВЕ Девелопмент»), Військової частини НОМЕР_2 (замінено на Військову частину НОМЕР_1 ), Харківського квартирно-експлуатаційного управління (замінено назву на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків) про розірвання укладеного відповідачами договору про спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном.
5. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що за цим договором ТОВ «ЕСВЕ Девелопмент» фактично передало у користування об`єкти нерухомого майна, які належать на праві спільної часткової власності як йому, так і ТОВ «Теріас». Позивач же передбаченої статтею 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) згоди та повноважень на укладання відповідного договору (або будь-яких інших договорів на користування, управління і т. і.) ТОВ «ЕСВЕ Девелопмент» чи іншим особам не надавав. Тому, укладаючи спірний договір, відповідач-1 неправомірно розпорядився належним на праві власності ТОВ «Теріас» нерухомим майном.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
6. Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі № 922/4419/24, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2026, у задоволенні зазначеного позову було відмовлено.
7. Ухвалюючи зазначені судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з того, що доводи ТОВ «Теріас» про невідповідність оспорюваного договору вимогам статей 358, 760, 761, 827 ЦК України не можуть бути самостійною та достатньою підставою для його розірвання. Відповідні доводи також не свідчать про наявність у позивача порушеного права, що підлягає захисту у обраний ним спосіб, позаяк належним та ефективним способом захисту у цьому разі є визнання спірного договору недійсним. Однак, такої вимоги ТОВ «Теріас» заявлено не було. Натомість суд не може виходити за межі позовних вимог та самостійно визнавати договір недійсним, якщо позивачем відповідний спосіб захисту не обрано.
Касаційна скарга
8. ТОВ «Теріас» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 та рішення Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 скасувати, а справу № 922/4419/24 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
9. Визначаючи підстави касаційного оскарження, позивач у касацій скарзі зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права (статті 16, 215, 358, 651 ЦК України) без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема, безпідставно відмовили в позові через нібито «неналежний спосіб захисту» (вимогу розірвати договір особою, яка не є його стороною), проігнорувавши при цьому правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 02.07.2025 у справі № 132/3304/22, що визначають такий спосіб захисту належним та ефективним для співвласника.
10. Також скаржник стверджує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили фактичні обставини на підставі недопустимих доказів, а саме прийняли як належний доказ акт повернення майна від 01.08.2022, незважаючи на те, що всупереч пункту 10.9 договору він не підписаний усіма сторонами (зокрема, Квартирно-експлуатаційний відділом міста Харків), та не застосували наслідки ухилення ТОВ «ЕСВЕ Девелопмент» від судової експертизи (частина четверта статті 102 Господарського процесуального кодексу України, далі - ГПК України).
11. Таким чином, підставами касаційного оскарження, що слугували підставами відкриття касаційного провадження у цій справі, є підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу).
12. Заразом, обґрунтовуючи свої доводи та вимоги, позивач у касаційній скарзі також посилається на висновки Верховного Суду щодо ефективності та належності способу захисту порушеного права (постанови від 15.01.2026 у справі № 910/17788/23, від 22.01.2026 у справі № 200/15455/17, від 25.09.2025 у справі № 910/17943/23), щодо дотримання принципу «суд знає закон» (постанови від 15.01.2026 у справі № 910/9915/24, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 22.01.2026 у справі № 200/15455/17, від 25.09.2025 у справі № 910/17943/23), та щодо застосування частини четвертої статті 102 ГПК України (постанови від 12.07.2023 у справі № 902/1076/21, від 11.09.2020 у справі № 904/321/19, від 16.03.2023 у справі № 925/400/21, від 17.07.2024 у справі № 917/730/22).
13. Крім того, за твердженнями скаржника, ухвалені у цій справі судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають стандартам обґрунтованості судового рішення, позаяк, зокрема, суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові послався на нерелевантну судову практики Верховного Суду, безпідставно не урахувавши висновки, викладені у постановах суду касаційної інстанції, ухвалених у справах з подібними правовідносинами, та процитував висновки із рішень Європейського суду з прав людини, безвідносно до їх дійсної суті.
Позиція інших учасників справи
14. У межах встановленого Верховним Судом строку ТОВ «ЕСВЕ Девелопмент» та Військова частина НОМЕР_1 подали відзив на касаційну скаргу ТОВ «Теріас».
15. Відповідач-1 у поданому відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, звертаючи увагу у тому числі на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.
16. Відповідач-2 у поданому відзиві так само просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. При цьому Військова частина НОМЕР_1 , зокрема, зазначає, що договір, про який йдеться у справі, було припинено в день його укладення (тобто 01.08.2022), шляхом підписання акта повернення нерухомого майна, а тому зобов`язання сторін за цим договором припинились 01.08.2025, що унеможливлює його розірвання.
17. Також під час касаційного провадження від ТОВ «Теріас» надійшли письмові пояснення щодо відзивів відповідача-1 та відповідача-2. Фактично ці пояснення додатково обґрунтовують та доповнюють зміст касаційної скарги позивача, у зв`язку з чим, з огляду на норми частини першої статті 298 ГПК України та на підставі статті 118 цього Кодексу, Верховний Суд залишає їх без розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
18. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
19. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «Теріас» не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
20. У статті 15 ЦК України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
21. Проте особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини (постанови Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23).
22. У контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
23. Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
24. Водночас не встановлений законом спосіб захисту суд може застосувати лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
25. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
26. У справі, що переглядається (№ 922/4429/24), позивач звернувся до суду з позовом про розірвання укладеного відповідачами договору спільного тимчасового безкоштовного використання нерухомого майна.
27. Розірвати зазначений договір позивач просив з тих підстав, що він не відповідає вимогам статей 358, 760, 761, 827 ЦК України, оскільки: 1) укладений особою (відповідачем-1), яка не мала права одноосібно передавати спільне майно (навіть у вигляді своєї частки) у користування третій особі без згоди іншого співвласника (позивача); 2) його предметом є 1/2 частки у праві власності, що не є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, яку можна передати в користування окремо від усього об`єкта без визначення порядку користування спільним майном.
28. Таким чином, предметом заявленого у цій справі позову є розірвання у судовому порядку договору, укладеного відповідачами, а підставою ? те, що його зміст суперечить нормам вищевказаних статей ЦК України.
29. Загальні підстави для зміни або розірвання договору наведено у статті 651 ЦК України.
30. Статтями 652, 653, 654 ЦК України врегульовано питання щодо зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, щодо правових наслідків зміни або розірвання договору, а також щодо форми зміни або розірвання договору.
31. Натомість у частині першій статті 203 ЦК України унормовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
32. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у тому числі у частині першій статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину (частина перша статті 215 цього Кодексу).
33. У частині ж третій статті 215 ЦК України викладено правило, за яким, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
34. Тож у разі, коли зміст правочину суперечить ЦК України або іншим актам законодавства, захист порушених унаслідок цього прав або законних інтересів у тому числі іншої заінтересованої особи може бути реалізовано шляхом визнання відповідного правочину недійсним, що і є у такому випадку належним та ефективним способом захисту, установленим законом.
35. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 177/1942/16-ц).
36. З наведеного слідує, що у справі № 922/4419/24 суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права шляхом заявлення вимоги про розірвання укладеного відповідачами договору у судовому порядку.
37. Ураховуючи визначену ТОВ «Теріас» підставу заявленого позову (невідповідність змісту договору вимогам статей 358, 760, 761, 827 ЦК України), установленим законом належним способом захисту порушених прав заінтересованої особи у такому випадку є, зокрема, визнання правочину недійсним (статті 203, 215 ЦК України).
38. Водночас, як неодноразово виснувала Велика Палата Верховного Суду, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
39. Відтак Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заявленого у цій справі позову, з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту права, яке він вважає порушеним. Стосовно ж доводів та вимог касаційної скарги ТОВ «Теріас» суд касаційної інстанції вбачає за необхідне зазначити таке.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України
40. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
41. За змістом цієї норми, касаційний перегляд з вказаних підстав може відбутися за наявності таких складових:
- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 
- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
42. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і вищевказаного пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
43. При цьому з-поміж зазначених критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
44. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
45. Посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, помилково.
46. Водночас слід виходити і з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
47. Як вже зазначалось, у касаційній скарзі позивач посилається, зокрема, на те, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій не було враховано викладені у постанові від 02.07.2025 у справі № 132/3304/22 висновки Верховного Суду щодо захисту прав співвласника.
48. Разом з тим, зі змісту зазначеної постанови вбачається, що направляючи справу № 132/3304/22 на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд виходив, зокрема, з того, що на обґрунтування своїх вимог позивач стверджував про те, що він є власником майнових паїв колишнього КСП «Мир» та співвласником його пайового фонду (майна); відповідне майно вибуло з володіння співвласників майнових паїв поза їх волею та без достатніх правових підстав, оскільки Вінницький апеляційний суд постановою від 23.01.2019 у справі № 132/2483/16 визнав недійсним рішення загальних зборів співвласників майнових паїв колишнього КСП «Мир», оформлене протоколом від 25.09.2013 № 25-09/13, щодо надання згоди на виділення одному з відповідачів в натурі майна, а отже, останній не мав права передавати (відчужувати) частину виділених у натурі об`єктів нерухомості на користь іншого відповідача. 
49. З огляду на наведене, Верховний Суд у вказаній справі виснував про те, що, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій не врахували, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 378, 388 ЦК України, та/або кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно) є способами захисту права власника у разі порушення його правомочності володіння своїм майном володіючим невласником; майно колишнього КСП «Мир» до його виділу на пай натурою належить його членам (пайовикам) на праві спільної часткової власності; частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле, тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Отже, позивач як співвласник майна, яке належить йому на праві спільної часткової власності, має право на захист права володіння за позовом до володіючого невласника щодо всього нерозподіленого пайового фонду колишнього (реорганізованого) КСП «Мир» як цілісного майнового комплексу або його частини, і у таких справах співвласник (окремі співвласники) діють в інтересах всіх співвласників. Водночас зміст позовних вимог у цій справі не свідчить, що позивач звернувся до суду за захистом свого права власності на індивідуально визначене майно, яке виділено саме йому в натурі в порядку паювання. Тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що єдиним належним способом реалізації прав позивача як співвласника майнових паїв є лише право отримати свій пай натурою чи грішми відповідно до розміру та структури майна, яке залишилося нерозпайованим. При цьому апеляційний суд безпідставно вважав, що позивач не має права на захист інтересів усіх співвласників пайового фонду колишнього КСП «Мир» за позовом про повернення (витребування) спірного майна у їх спільне володіння. 
50. З наведеного вбачається, що правовідносини у справі № 132/3304/22 не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається. Предмети та підстави заявлених у цих справах позовів, обрані позивачами способи захисту, а також встановлені фактичні обставини, які мають юридичне значення, є різними, що і зумовлює відмінності правового регулювання. 
51. При цьому висновків щодо можливості захисту прав співвласника майна шляхом розірвання укладеного іншим співвласником договору Верховний Суд у постанові від 02.07.2025 у справі № 132/3304/22 не робив, оскільки така позовна вимога у цій справі заявлена не була.
52. Посилання ж у зазначеній постанові на статтю 358 ЦК України у контексті реалізації прав позивача як співвласника майнових паїв не свідчить про висловлення Верховним Судом універсального висновку щодо її застосування до необмеженого кола правовідносин, ураховуючи, зокрема, наведене у пункті 50 цієї постанови.
53. Крім того, у справі № 132/3304/22 висновки Верховного Суду стосуються спору, що вирішувався по суті, натомість у цій справі (№ 922/4419/24) суди попередніх інстанцій про врегулювання правовідносин між сторонами щодо суті спору не виснували, позаяк визнали неналежним обраний позивачем спосіб захисту, що і стало підставою для відмови у позові.
54. Отже, зазначення у касаційній скарзі про не урахування судами попередніх інстанцій висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 132/3304/22, не є належним обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження.
55. З аналогічних мотивів Верховним Судом відхиляються і посилання скаржника на постанову суду касаційної інстанції від 16.07.2025 у справі № 398/4452/22, у якій вирішувався спір між двома співвласниками квартири за первісним та зустрічним позовами про усунення перешкод у користуванні нею, і направляючи яку (справу) на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд, зокрема, зауважив, що суди попередніх інстанцій не врахували, що співвласник майна має право вимагати усунення перешкод шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. Водночас про те, що таке порушення має бути усунуто саме шляхом розірвання укладеного іншим співвласником з третіми особами договору Верховний Суд у вказаній постанові не виснував, така позовна вимога у справі № 398/4452/22 не заявлялась.
56. Натомість, посилаючись на висновки Верховного Суду щодо ефективності та належності способу захисту порушеного права (постанови від 15.01.2026 у справі № 910/17788/23, від 22.01.2026 у справі № 200/15455/17, від 25.09.2025 у справі № 910/17943/23), щодо дотримання принципу «суд знає закони» (постанови від 15.01.2026 у справі № 910/9915/24, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 22.01.2026 у справі № 200/15455/17, від 25.09.2025 у справі № 910/17943/23), та щодо застосування частини четвертої статті 102 ГПК України (постанови від 12.07.2023 у справі № 902/1076/21, від 11.09.2020 у справі № 904/321/19, від 16.03.2023 у справі № 925/400/21, від 17.07.2024 у справі № 917/730/22), скаржник певну передбачену статтею 287 ГПК України підставу касаційного оскарження у цьому контексті не визначає.
57. Заразом між іншим Верховний Суд щодо цих аргументів позивача вбачає за можливе зауважити, що наведені ним висновки із постанов Верховного Суду від 15.01.2026 у справі № 910/17788/23, від 22.01.2026 у справі № 200/15455/17, від 25.09.2025 у справі № 910/17943/23, які за своєю суттю фактично полягають у необхідності забезпечення судового захисту порушених прав у належний та ефективний спосіб, мають загальний характер, а застосування цих висновків залежить від обставин конкретної судової справи (предмета та підстав заявленого позову, характеру спірних правовідносин, що склались між сторонами, особливостей їх правового регулювання, порушеного права, за захистом якого звернувся позивач, змісту обраного ним способу захисту, встановлених фактичних обставин, зокрема, щодо причин його порушення, тощо), і у справах № 910/17788/23, № 200/15455/17 та № 910/17943/23 ці обставини не є подібними до справи, що переглядається.
58. У справі № 922/4419/24 суди попередніх інстанцій з огляду у тому числі на предмет і підстави заявленого ТОВ «Теріас» позову (як фактичні, так і юридичні) виснували про те, що у даному випадку позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, і це не свідчить про не урахування ним висновків із постанов суду касаційної інстанції від 15.01.2026 у справі № 910/17788/23, від 22.01.2026 у справі № 200/15455/17, від 25.09.2025 у справі № 910/17943/23, на які посилається скаржник, а навпаки підтверджує, що суди виходили із необхідності надання оцінки обраному позивачем способу захисту у контексті його належності та ефективності, однак, оцінивши з урахуванням наведеного обраний ТОВ «Теріас» спосіб захисту визнали його неналежним.
59. Стосовно ж посилань позивача на необхідність дотримання принципу «суд знає закони» (постанови від 15.01.2026 у справі № 910/9915/24, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 22.01.2026 у справі № 200/15455/17, від 25.09.2025 у справі № 910/17943/23), слід зауважити, що у процесуальному законодавстві дійсно діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору («da mihi factum, dabo tibi jus»). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
60. Принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним.
61. Обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, не означає, що суд може самостійно визначати предмет та підстави позову або приймати рішення щодо позовних вимог, які заявлені позивачем не були.
62. У цій справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки належною є вимога про визнання договору недійсним, проте така вимога ТОВ «Теріас» не заявлялась.
63. Тобто суди відмовили у задоволенні позову, з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту права, яке він вважає порушеним, що повністю узгоджується із усталеною судовою практикою Верховного Суду, згідно з якою обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (пункт 38 цієї постанови).
64. Про невідповідність висновків місцевого та апеляційного господарських судів наведеному у постановах Верховного Суд від 15.01.2026 у справі № 910/9915/24, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 22.01.2026 у справі № 200/15455/17, від 25.09.2025 у справі № 910/17943/23 щодо принципу «jura novit curia» це не свідчить, позаяк у даному випадку йшлося не про вибір і застосування до спірних правовідносин певних правових норм, а фактично про визначення предмету, підстав позову та позовних вимог, що може бути здійснено виключно позивачем у справі та не може самостійно здійснюватися судом, оскільки у протилежному випадку це мало б наслідком порушення принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства.
65. В свою чергу висновки щодо застосування статті 102 ГПК України, наведені у постановах Верховного Суд від 12.07.2023 у справі № 902/1076/21, від 11.09.2020 у справі № 904/321/19, від 16.03.2023 у справі № 925/400/21, від 17.07.2024 у справі № 917/730/22, на які посилається позивач у касаційній скарзі, висловлено за інших порівняно із справою, що переглядається, фактичних обставин та ситуацій ненадання учасниками справ матеріалів, необхідних для проведення експертиз.
66. При цьому, ураховуючи, що у справі № 922/4419/24 оскаржувані судові рішення мотивовано виключно обранням позивачем неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові, а висновків по суті спору у них не міститься, проведення судової експертизи щодо оформлення акта повернення нерухомого майна від 01.08.2022 у даному випадку не має визначального значення.
67. Зі схожих мотивів доводи ТОВ «Теріас» щодо необхідності застосування до відповідача наслідків ухилення від участі в експертизі були обґрунтовано відхилені апеляційним господарським судом, про що зазначено в ухваленій ним постанові.
68. Посилання ж позивача на урахування судами попередніх інстанцій судової практики Верховного Суд (зокрема, висновків, викладених у постанові від 08.09.2020 у справі № 916/667/18), яку він вважає нерелевантною до спірних у цій справі (№ 922/4429/24) правовідносин, не є належним обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження, за умов, зокрема, не підтвердження скаржником неправильного застосування чи порушення ними чинних правових норм, тобто їх застосування усупереч висновкам суду касаційної інстанції, висловленим у подібних правовідносинах.
69. Отже, з огляду на все викладене, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження у цьому разі не підтвердилась, з огляду на неспроможність викладених у касаційній скарзі доводі на її обґрунтування.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України
70. Згідно із пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
71. Пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
72. З наведеного слідує, що достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не належного дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з підтвердженим обґрунтуванням скаржника заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
73. Тож недостатніми є доводи позивача про неналежне дослідження судами попередніх інстанцій доказів, з урахуванням непідтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
74. Крім того, відповідні доводи є неспроможними, з урахуванням і того, що спір по суті судами попередніх інстанцій у цій справі не вирішувався, а тому дослідження та оцінки акта повернення майна від 01.08.2022 у контексті підставності та обґрунтованості заявлених позовних вимог ними не здійснювалося.
75. Зазначені доводи скаржника (зокрема, його посилання на прийняття судами недопустимого доказу - акта повернення майна від 01.08.2022 та незастосування статті 102 ГПК України) визначального значення не мають, позаяк обставини на підтвердження яких було подано відповідні докази судами попередніх інстанцій не встановлювались, зважаючи на відмову у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.
76. Таким чином, Верховний Суд вбачає, що всі наведені ТОВ «Теріас» у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження (пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України), не знайшли свого підтвердження за відсутності їх належного обґрунтування.
77. Посилання позивача на порушення судами попередніх інстанцій стандартів обґрунтованості судового рішення та наведені ним на обґрунтування цього доводи не приймаються Верховним Судом, позаяк не свідчать про належне підтвердження певної передбаченої частиною другою статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження, з огляду у тому числі на не доведення скаржником неправильного застосування чи порушення судами норм матеріального або процесуального права.
78. Інші аргументи, твердження та заперечення скаржника не охоплюються визначеними ним підставами касаційного оскарження, а отже і не можуть бути досліджені та оцінені Верховним Судом.
79. Натомість доводи відзивів відповідача-1 та відповідача-2 ураховуються судом касаційної інстанції у тій мірі, що відповідає наведеному у цій постанові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
80. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
81. Згідно із статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
82. Отже, оскільки наведені скаржником у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження під час здійснення касаційного провадження, касаційна скарга ТОВ «Теріас» не підлягає задоволенню, а оскаржувані позивачем судові рішення слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
83. Позаяк Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін судові рішення, що оскаржувалися, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теріас» залишити без задоволення.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 та рішення Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі № 922/4419/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя О. В. Случ
Судді Н. О. Волковицька
С. К. Могил