н\п 2/490/126/2026 Справа № 487/2374/24

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2026 року м.Миколаїв
Центральний районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді – Гуденко О.А., при секретарі – Романової К.Т., за участю позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача – Вірченко І.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» про визнання договору недійсним та нарахування коштів неправомірним,-
ВСТАНОВИВ:
12.03.2024 року позивач звернувся до Заводського районного суду м.Миколаєва з даним позовом, в якому просив визнати договір №6314 від 01.11.2021 року між ним та відповідачем не дійсним (неукладеним) та нарахування коштів за спожиту теплову енергію і абонплату у сумі 1613,01 грн неправомірними.
В обгрунтування позову позивач вказує, що 15.12.2023 року представник ПрАТ Миколаївська ТЕЦ повідомив його, що відомості на нежитлове приміщення, площею 12.0 м?, власником якого він є, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , було знайдено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Миколаївська ТЕЦ на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України 22 листопада 2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358 з внесеними змінами) хоче розпочати нараховувати кошти за опалення місць загального користування. Хоча зазначене приміщення не є у єдиній системі опалення будинку, не під`єднано до жодної системи опалення будинку та ніколи не було з початку побудови будинку, що підтверджено технічним паспортом на приміщення від 2008 року, відсутністю будь-яких договорів та розрахунків на зазначене приміщення з Миколаївською ТЕЦ до 2021 року та підтверджено комісією Миколаївської ТЕЦ, яка здійснила огляд зазначеного приміщення 25.01.2024 року на предмет відсутності в ньому будь-яких труб, стояків та інших комунікацій, відсутність яких було встановлено, що зафіксовано відеозйомкою.
При цьому, позивач, спростовуючи вимоги ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ" про оплату ним послуг з опалення місць загального користування наводить наступні твердження:
1. На підтвердження того, що 01.11.2021 року з ним не був укладений договір свідчить відсутність нарахувань за опалювальний період 2021-2022 р.р.
2. Тільки 15.12.2023 року йому телефоном уповноваженими особами Миколаївської ТЕЦ було повідомлено що відомості на вищезазначене приміщення було знайдене у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та на нього тільки хочуть розпочати нарахування за опалення місць загального користування.
3. Текст типового індивідуального договору про послугу з постачання теплової енергії та форму заяви до нього були опубліковані лише у 2023 році, що підтверджується у рубриці «нормативна документація» на сайті Миколаївська ТЕЦ. На якому лише 08.06.2023 року була опублікована Постанова КМУ від 08.09.2021р. № 1022 з текстом типового індивідуального договору про послугу з постачання теплової енергії та форми заяви до нього (Постанова КМУ 830 зі змінами та постановою КМУ від 08.09.2021р. № 1022).
4. Відсутність нарахувань за опалення місць загального призначення та абонплати до 2023 року підтверджується також тим, що лише 21.12.2023 року Миколаївською ТЕЦ на його адресу було направлено лист №1435-Ю з повідомленням про укладання зі ним договору та початок нарахувань за опалення місць загального призначення.
5. Відсутність жодних квитанцій з нарахуваннями послуг за опалення з 2021 року на сайті ТОВ «Міський інформаційно розрахунковий центр» https://www.girc.online/, куду надаються відомості щодо нарахувань житлово-комунальних послуг для роздруківки паперових рахунків-повідомлень усім споживачам (архів яких зберігається на сайті).
6. Відсутність з 2021 року розміщення відповідних оголошень про укладення договору з ним у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг (на дошках оголошень, що розташовані у місцях загального користування такого багатоквартирного будинку, або на його прибудинковій території), вимоги постанови №830.
7. На дошці оголошень будинку розміщено список боржників за сплату комунальних послуг від управляючої компанії, станом на 01.02.2024 року, у якому зазначене приміщення відсутнє.
Тому на підставі вище викладеного позивач вважає, що договір з Миколаївською ТЕЦ не укладався та не є дійсним.
Також позивач стверджує, що Миколаївською ТЕЦ було в односторонньому порядку, з порушеннями чинного законодавства складено без належного оформлення договір на споживання теплової енергії, який не був наданий споживачеві для ознайомлення або опублікований публічний договір згідно з чинним законодавством на офіційному сайті або у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг, а складений лише на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також не було встановлено перед укладенням договору чи зазначене приміщення приєднано до єдиної системи опалення будинку, чи надаються послуги опалення до цього приміщення, та не встановлено чи є власник споживачем теплової енергії. Це підтверджується тим, що лише після мого звернення від 18.12.2023 року до Миколаївської ТЕЦ що до неправомірних нарахувань, було направлено комісію для огляду зазначеного приміщення на відсутність будь-яких труб та комунікацій.
Через те, що зазначене приміщення не під`єднано (ніколи не було під`єднано та не від`єднувалося) до єдиної системи теплоспоживання будинку і не розташоване в єдиній системі теплоспоживання житлового будинку, у ньому не проходять жодні комунікації, труби, стояки та транзитні труби, тому я не міг отримувати послуги опалення і згідно з чинним законодавством не є споживачем теплової енергії (Закон України від 09.11.2017р. № 2189 «Про житлово-комунальні послуги»). Посадові особи Миколаївської ТЕЦ посилаються на закон №417 від 10.11.2023 «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» у своєму листі-відповіді вказують на те, що сантехнічне та інше обладнання всередині будинку є спільним майном багатоквартирного будинку і що усі співвласники повинні утримувати його у належному стані. Але згідно ст.5 Закону України від 09.11.2017р. № 2189 «Про житлово-комунальні послуги» послуга з управління багатоквартирним будинком не є комунальною послугою, а визначено як житлова послуга. Також згідно цього закону визначено, що виконання цієї послуги покладається на управителя багатоквартирного будинку і стосується лише управляючої компанії (ОСББ) і співвласників будинку та покладає обов`язок на співвласників забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку та забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку.
Також п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 09.11.2017 р. № 2189 «Про житлово- комунальні послуги» визначено, що обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку та забезпечення утримання спільного майна належать до послуги з управління багатоквартирним будинком (яка сплачується тільки до управляючої компанії і яка є житловою, а не комунальною).
Тобто Миколаївська ТЕЦ згідно з законом України від 09.11.2017р. № 2189 «Про житлово-комунальні послуги» жодного відношення не має до внутрішньобудинкових систем (мереж) та спільного майна багатоквартирного будинку, обслуговування яких покладається на управляючу компанію (ОСББ). Кошти на утримання внутрішньобудинкових систем (житлову послугу) сплачуються також лише до управляючої компанії, а ні в якому разі не до ТЕЦ, яка повинна нараховувати тільки за наданні послуги постачання теплової енергії, які є комунульними послугами, а ні в якому разі не житловими. Позивач, зазначає, що внутрішньобудинкові системи не відносяться до місцевої (розподільчої) теплової мережі, що ще раз підтверджує те, що постачальник теплової енергії не здійснює постачання теплової енергії власникам жилих/нежилих приміщень, обладнання яких приєднані до відповідних внутрішньобудинкових систем.
Отже, позивач вважає, що це ще раз підтверджує, що навіть після нарахування йому коштів за опалення місць загального користування він не набув статусу споживача, а наказом №315 чітко визначено, що розподіл обсягу спожитих комунальних послуг здійснюється тільки між споживачами, статусу якого він не набув.
Також повідомляє, що у місцях загального користування та допоміжних приміщеннях будинку АДРЕСА_2 відсутні будь-які прилади обігріву (батареї, радіатори, регістри), а лише на сходових клітинах розташований стояк, також у підвалі проходять транзитні труби, які не є опалювальним приладом, а лише засобом для транспортування теплової енергії до споживачів, та відповідальність за утеплення яких для унеможливлювання втрат теплової енергії покладається лише на споживачів теплової енергії згідно з законом України від 09.07.2023 року № 2189 «Про житлово-комунальні послуги». Зазначає, що ним було неодноразово наголошено, що зазначене приміщення ніколи з початку побудови будинку не було приєднано до системи опалення будинку та до будь-яких комунікацій зазначених у наказі №315, що підтверджено технічним паспортом на приміщення від 2008 року та відсутністю будь-яких договорів на зазначене приміщення з Миколаївською ТЕЦ та нарахувань до 2021 року. Також про що свідчить відсутність будь-яких стояків та комунікацій у приміщенні (що зафіксовано комісією ТЕЦ, яка здійснила огляд зазначеного приміщення 25.01.2024), та навіть відсутність за межами зазначеного приміщення поблизу будь-які стояки, або труб системи опалення.
ОСОБА_1 зазначає, що навіть після складання Миколаївською ТЕЦ договору з ним про відшкодування витрат на опалення місць загального користування, який він вважає був складений з порушенням чинного законодавства та є не дійсним, навіть після цього він не набув статусу споживача теплової енергії, тому що згідно з законами України № 2189 та №2119 опалення місць загального призначення це є витрати на загальнобудинкові потреби, але ні в якому разі не використання їх для власних потреб, що є невід`ємною ознакою споживача (Закон України від 09.11.2017р. № 2189 «Про житлово- комунальні послуги» та Законом України від 19.08.2022 року №2119 «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).
Отже, позивач вказує, що підсумовуючи вищевикладене та дослідивши нормативно-правові акти, якими регулюються нарахування послуг за опалення місць загального призначення, а саме (Закони №2119, 2189, постанова КМУ №830, наказ №315), у яких чітко визначено, що обов`язково в`язковою ознакою приміщень, які не підключені до системи опалення будинку та які не звільняються від розподілу обсягів спожитих на опалення місць загального призначення, це обов`язкове їх відключення від системи опалення, або наявність у них індивідуального опалення, іншого не передбачено. Але приміщення власником якого він є, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , ніколи не відключалося від системи опалення будинку та не було підключене до неї, а також у ньому ніколи не встановлювалося індивідуальне опалення. На підставі вищезазначеного можна зробити висновок, що чинним законодавством не передбачено можливість нарахування за опалення місць загального призначення на зазначене приміщення. А також дослідивши нормативно-правові акти у яких визначено термін споживача комунальних послуг, а саме (закони № 2189, №2119, наказ 315), у яких визначено що обов`язковою ознакою споживача є використання ним комунальних послуг лише для власних потреб, а також зазначено, що опалення місць загального призначення це є витрати на загальнобудинкові потреби, але ні в якому разі не використання їх для власних потреб, що є обов`язковою вимогою для визнання власника приміщення споживачем. На підставі вищезазначеного можна зробити висновок, що він не набув статусу споживача теплової енергії. Чинне законодавство передбачає розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг тільки між споживачами (іншого не визначено).
За такого, враховуючи вищевикладені обставини, позивач просить суд визнати договір №6314 від 01.11.2021 року між ним та відповідачем не дійсним (неукладеним) та нарахування коштів за спожиту теплову енергію і абонплату у сумі 1613,01 грн неправомірними та стягнути з відповідача витрати на судовий збір.
Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 14.03.2024 року дану цивільну справу направлено за підсудністю до Центрального районного суду м.Миколаєва.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.
29.03.2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про зміну підстав позову, в якій вказав, що 17.03.2024 року відбулася зміна фактичних обставин на яких ґрунтується позов без зміни позовних вимог, а саме: 17.03.2024 року ним було помилково сплачено через додаток «Приват 24» абонплату за послуги опалення у розмірі 32.57 грн, нараховану на приміщення розташоване за адресою АДРЕСА_1 , замість адреси АДРЕСА_3 , що надалі унеможливлює посилатися на те, що за договором №6314 від 01.11.2021 року не відбулося (приєднання споживача до умов індивідуального договору) повного або часткового виконання умов стороною. Тобто після сплати рахунку за послуги відбулося часткове виконання умов договору стороною, що унеможливлю у подальшому враховувати його неукладеним, але не виключає можливості надалі визнання його не дійсним.
У зв`язку з доповненням позову новими фактичними обставинами, позивач просить: приєднати заяву до матеріалів справи с урахуванням нових фактичних обставин, без зміни позовних вимог; визнати договір №6314 від 01.11.2021 року між мною та ПрАТ Миколаївською ТЕЦ не дійсним, та нарахування коштів за спожиту теплову енергію і абонплату у сумі 1613.01 грн неправомірними; стягнути з ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» на мою користь судові витрати у розмірі 1211,20 грн.
Ухвалою судді від 10.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.
25.04.2024 року від представника відповідача - Купрій С.Д. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.
Так, представник відповідача зазначає, що з1 травня 2019 року в повному обсязі введено в дію Закон. На підставі п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону 2189, відповідач є виконавцем послуги з постачання теплової енергії. Ст. 12 Закону 2189 передбачає що, надання послуги з постачання теплової енергії здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно п. 5. ст. 13 Закону 2189, з 01.11.2021 з позивачем укладено індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії № 6314 від 01.11.2022, який є публічним договором приєднання. Об`єктом відповідача нежитлове приміщення, яке знаходиться в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Вказане нежитлове приміщення загальною площею 12,0 м.2 знаходиться в системі житлового будинку і належить відповідачу на праві власності з 2019 року. У вищевказаному багатоквартирному будинку встановлено загальнобудинковий прилад обліку, відповідно його показників проводяться розподіл спожитої теплової енергії та нараховуються кошти для оплати.
Додатково сторона відповідача зазначає, що відповідно до п. 5 ст.13 Закону України № 2189-VIII, «Про житлово-комунальні послуги», взявши до уваги роз`яснення Міністерства розвитку громад та територій України, опубліковано 08 вересня 2021, що публічні договори приєднання з індивідуальними споживачами у багатоквартирному будинку вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування їх текстів на сайті органу місцевого самоврядування або виконавця послуг, співвласники багатоквартирного будинку не уклали інший договір з виконавцем комунальних послуг. Із власником індивідуального будинку такий договір вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору він не відмовився від послуги. Для переходу на нові договори чинним споживачам не потрібно надавати жодної додаткової інформації або робити щось додатково.
Також, представник відповідача вказує, що тільки у споживачів теплової енергії у 2021 в рахунках - повідомленнях ТОВ "Миколаївський інформаційний центр" розміщувалася об`ява, щодо публікації на сайті відповідача ntec.mk.ua тексту індивідуального публічного договору та заяви приєднання. Отже, у позивача не могло бути в повідомленнях МІРЦ інформації щодо нарахування за теплову енергію та про обрання моделі договорів. Враховуючи те, що позивачу нарахували за теплову енергію МЗК за період з 01.11.2022-31.10.2023 після того, як стала відома інформація про власника нежитлового приміщення, тому, відсутні відомості про публікацію індивідуального договору та заяви приєднання в його рахунках-повідомленнях у 2021 році.
Крім того, сторона відповідача стверджує, що нарахування проведені відповідно Методики: за обсяг теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби та абонентське обслуговування. Після цього відповідач зробив перерахунок з перерозподілу нарахувань по всім споживачам будинку в бік зменшення. Після того, як з`явилася інформація про власника відповідачем були внесені відомості до бази товариства та присвоєно номер договору 6314 для проведення нарахувань.
Також, представник відповідача вказує, що фактом отримання послуги є підписаний наряд на підключення опалення в житловому будинку, де знаходяться в системі централізованого опалення вищевказане нежитлове приміщення. Стверджує, що з листом № 1435-ю від 21.11.2023 ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» направляло рахунок № 6314 за спожиту теплову енергію, витрачену на загальнобудинкові потреби та абонплату в сумі 1129,04 грн, та листом № У-10-01/44/е від 21.02.2024 відповідач надавав роз`яснення щодо нарахування та повідомляв про заборгованість, яка станом на 01.02.2024 р. складала 1613,01 грн.
Сторона відповідача стверджує, що незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії. Зазначає, що об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку: і житлових, і нежитлових. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не свідчить про те, що теплова енергія не споживається. Вказані приміщення не підпадають під термін неопалюване приміщення.
Також, представник відповідача зазначає, що відповідно до Методики загальнобудинкові потреби на опалення це потреби, в які входять: витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будинку. Обсяг теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення - це втрати теплової енергії в трубопроводах та в обладнанні внутрішньобудинкової системи опалення поза межами опалюваних приміщень, опалюваних місць загального користування та допоміжних приміщень. Нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини не передбачено звільнення споживачів від обов`язку з оплати теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування, у разі відсутності окремих опалювальних приладів, оскільки система опалення (теплопостачання) складається не лише з приладів опалення, трубопроводів та арматури.
Сторона відповідача також стверджує, що відсутність приладів опалення в окремому під`їзді багатоквартирного будинку не підтверджує відсутність системи опалення у місцях загального користування всього будинку. Оскільки житло позивача знаходиться у багатоквартирному будинку, він зобов`язаний нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами, а тому підстави для визнання дій відповідача неправомірними щодо нарахування плати за опалення місць загального користування та забезпечення функціонування системи опалення відсутні.
Отже відповідач вважає законними нарахування позивачу витрат за спожиту теплову енергію місць загального користування та допоміжних приміщенням за затвердженою методикою.
Враховуючи викладене, сторона відповідача вважає безпідставними твердження позивача про визнання договору недійсним та нарахованих коштів за спожиту теплову енергію та абонплату неправомірними.
29.04.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вважав викладені у відзиві заперечення необгрунтованими Зазначив, що стосовно припущення ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» про те що відсутність окремих елементів системи опалення у приміщенні не свідчить про те що теплова енергія не споживається власником приміщення, жодним чином не доводить того факту що приміщення є опалювальним, тобто не доведено що у ньому дотримується нормативна температура повітря, про що свідчать надані нарахування за обсяги витраченої теплової енергії лише на загальнобудинкові потреби. Також, на думку позивача, ним було доведено факт відсутності розташування жодних комунікацій у приміщенні. Ствердження відповідача про те що приміщення яке упродовж приблизно 40 років з початку побудови будинку не було опалювальним стало чомусь опалювальним вважає необґрунтованим та недоведеним. 
Крім того, позивач вважав, що посилання на те, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» тільки у 2023 році було знайдено відомості що до зазначеного приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не є підставою для нарахування за нововиявленими обставинами (обставини, які не були і не могли бути відомі), тому як жодних змін у відношенні приміщення, які не могли бути відомі ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» не відбувалося не проводилася зміна цільового призначення приміщення, не відбувалося під`єднання або від`єднання до системи опалення, а також не відбувалося жодних змін у реєстр що до призначення приміщення. Тому немає жодних підстав вважати що відомості щодо приміщення не могли бути відомі Миколаївській ТЕЦ. Також, позивачем підтримано і інші обставини, викладені ним у позові.
Ухвалою суду від 26.09.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.
19.09.2025 року від представника ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» надійшли пояснення у справі, в яких зазначив, що для підтвердження того, що приміщення позивача використовується не для власних потреб, а для ведення господарської діяльності відповідач вийшов на адресу нежитлового приміщення та склав відповідний акт № 10 від 25.01.2024, яким встановлено, що нежитлове приміщення позивача знаходиться на першому поверсі житлового будинку по АДРЕСА_4 , приміщення вважаються вбудованими. Використовуються ці нежитлові приміщення як магазин швейної фурнітури «Anita». Зафіксовано, що відсутні опалювальні прилади та не встановлено індивідуальної системи опалення. Нежитловому приміщенню, яке має окремий вхід/вихід присвоєно окрему адресу АДРЕСА_5 . При вході в приміщення знаходиться тамбур, який веде до нежитлового приміщення Позивача та ще двох власників, з якими також укладено договори на теплову енергію. Через тамбур проходить транзитна теплова мережа. Таким чином нежитлове приміщення по АДРЕСА_6 , хоч і належить відповідачу на праві власності як фізичній особі, однак використовується за комерційним призначенням, а саме для здійснення господарської діяльності. Отже теплова енергія постачається не для задоволення власних побутових потреб позивача, як фізичної особи, а у здійсненні господарської діяльності, та обраховується за тарифом, встановленим для «інших споживачів». У вказаних поясненнях стороною відповідача також надано розрахунок загальнобудинкових витрат для приміщень ОСОБА_1 .
Розпорядженням №267 від 20.02.2026 року призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя №101/0/15-26 від 22 січня 2026 року «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Центрального районного суду м.Миколаєва у зв`язку з поданням заяви про відставку», наказу голови Центрального районного суду м.Миколаєва №4-0с/тр від 22 січня 2026 року про відрахування зі штату суду судді Черенкової Н.П.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2026 року головуючим суддею визначено Гуденко О.А.
Ухвалою судді від 06.03.2026 року дану справу прийнято до провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.
29.04.2026 року від ОСОБА_1 надійшли пояснення в яких вказав, що позовні вимоги стосовно визнання договору №6314 від 01.11.2021 року між ним та ПрАТ Миколаївською ТЕЦ не дійсним, та нарахування коштів за спожиту теплову енергію і абонплату неправомірними грунувалися відповідно до п. 3 ст. 215 ЦКУ (Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)). А саме, невідповідність укладеного договору законам України від 09.11.2017р. № 2189 «Про житлово-комунальні послуги» та від 19.08.2022 року №2119 «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Окремо звернув увагу суду на те, що спірні відносини мають регулюватися ст. 10 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», де визначені відносини саме зі споживачем. В той час він не є споживачем теплової енергії, адже немає теплових приладів в належному йому нежитловому приміщенні, це приміщення ніколи не було обладнане такими приладами – отже він не був і не може бути споживачем теплової енергії В Україні Закон має вищц юридичну силу, ніж підзаконні нормативні акти, в той час як відповідач посилається на положення Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Мінрегіонбуду України 22.11.2018 №315 (зі змінами у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 № 358) - якою вже передбачено поняття не споживач, а власник/співвласник. Проте подоження цієї методики не мають на нього розповсюджуватися та застосовуватися длд його правовідносин , вірніше відсутності правовідносин з МТЕЦ. 
Представниця відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Окремо відповіла на питання позивача стосовно того, чому нарахування почалися з 2022 року, а не з 2021 року – адже договір був начеб-то укладений з листопада 2021 року. Так, зміни до вищезагаднаої Метдики були внесені вже протягом опалювального періоду 2021-2022 років, отже нарахування почалися саме з початку наступного опалювального періоду в 2022 році – саме з метою дотримання прав споживачів.
Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
Позивач по справі ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, загальною площею 12,0 кв.м. по АДРЕСА_1 на підставі Договру купівлі-продажу №2675 від 07.12.2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №191984866 від 07.12.2019 р.
Згідно Договору та технічного паспорту на приміщення - , приміщення є частиною першого поверху літер А-1 і складається з приміщень: № 167-1 - коридор заг. пл. 4,2 кв.м. та №167-2 - основне приміщення заг. пл. 7,8 кв.м.
Поряд з цим судом з`ясовано, що Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам м. Миколаєва.
Згідно Акту №10 від 25.01.2024 року, складеного представниками ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ", під час обстеження нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_5 встановлено наступне:
- нежитлові приміщення використовуються під магазин швейної фурнітури «Anita»;
- опалювальні прилади, підключені до централізованої системи опалення житлового будинку у нежитлових приміщеннях (наявні/відсутні) – відсутні;
- вертикальні / горизонтальні транзитні теплові мережі централізованої системи опалення у нежитловому приміщенні (наявні/відсутні) – відсутні;
- наявність/відсутність індивідуальної системи опалення, її вид – відсутня.
Як вбачається з додаткової інформації зазначеної в даному акті, вхід/вихід до нежитлових приміщень, що мають окремо виділену адресу: АДРЕСА_5 , в яких розміщується магазин, здійснюється із зовнішньої сторони багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_4 , зі сторони проспекту Центральний. До даних нежитлових приміщень Магазину веде сумісний тамбур з двома нежитловими приміщеннями, власники яких мають договори із ПрАТ "МТЕЦ". Через тамбур проходить вертикальна не заізольована транзитна теплова мережа централізованої системи опалення житлового багатоквартирного будинку, яка на момент обстеження, на дотик гаряча.
Матеріалами справи підтверджується і таке не спростоване позивачем, що нежитлове приміщення ОСОБА_1 розташоване на першому поверсі та в межах капітальних стін житлового будинку по АДРЕСА_4 . Це приміщення відповідно до технічних характеристик теплових мереж всього багатоквартирного будинку знаходиться в єдиній системі теплоспоживання житлового будинку, який обладнано єдиним вузлом обліку теплової енергії.
Як вбачається з акту про допуск в експлуатацію та опломбування вузла комерційного обліку від 11.10.2022 року, складеного представниками ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ", приміщення житлового будинку (квартири АДРЕСА_7 ) та нежитлові приміщення під ними розташованого за адресою АДРЕСА_4 обладнано окремим вузлом облік теплоспоживання. 
Судом встановлено, що відповідач здійснював постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_2 в період з 01.11.2020 року по 31.12.2023 року, що підтверджується відомостями споживання теплової енергії за адресою АДРЕСА_4 також за всі зазначені опалювальні періоди - де зазначено помісячне споживання теплової енергії цим будинком, підписані директором управляючої компанії за цією адресою.
21.02.2024 року МТЕЦ надано ОСОБА_1 роз`яснення №У-10-01/44/е, згідно яких відповідно до інформації, наявної в товаристві, загальна площа нежитлового приміщення, власником яких зазначено ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_5 , складає 12 кв.м. та не має централізованого опалення та яке знаходиться в єдиній системі багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 . Станом на 01.02.2024 року борг за обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби будинку за вказаною вище адресою, становить 1613,01 грн. Представником ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» у наданих поясненнях міститься детальне пояснення наведених розрахунків та пояснення алгоритму нарахування, зазначені помісячні розрахунки. 
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Щодо визнання індивідуального договору №6314 про надання послуги з постачання теплової енергії недійсним.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VІІІ передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. До повноважень Кабінету Міністрів України належать: затвердження правил надання (постачання) комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) та послуг з управління багатоквартирним будинком; затвердження типових договорів про надання (постачання) комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) та послуг з управління багатоквартирним будинком.
Відповідно до частин першої, другої статті 14 Закону №2189-VІІІ за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: 1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем.
Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначену частиною першою цієї статті, за кожним видом комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії).
Згідно із Законом №2189-VІІІ договори за новими правилами мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності постанов Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022 та №1023.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії та типові договори про послуг з постачання теплової енергії, які набули чинності з 04.09.2019, відповідно до яких, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (далі - послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати. Надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статті 14 Закону (пункт 13 Правил №830).
Згідно з Правилами №830 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022:
- індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.
- індивідуальний договір з власником індивідуальних (садибних) житлових будинків вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги (фактичне виконання робіт із відключення будинку).
Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.
У разі зміни права власності або користування приміщенням у багатоквартирному будинку, з попереднім власником (користувачем) якого було укладено індивідуальний договір, договір з новим власником (користувачем) вважається укладеним із дня такої зміни.
Споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого цього пункту.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону №2189-VІІІ (у редакції змін внесених Законом №1060-ІХ) договори про надання комунальних послуг, укладені до введення його в дію, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
Разом з тим, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2189-VIII передбачено, що не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто не пізніше 01.05.2020) співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.
Водночас пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2189-VIII передбачено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.
Наведені вище положення спеціального законодавства у сфері надання комунальних послуг свідчать про те, що законодавець унормував обов`язок підприємства теплопостачання з 01.05.2019 укладати договори на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за новими правилами, які в силу вимог Закону мали бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг та споживачами цих послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022, з урахуванням волевиявлення споживача щодо обрання моделі договірних відносин. Водночас, за відсутності волевиявлення співвласників багатоквартирних будинків щодо прийняття рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ініціатива щодо його укладення надається безпосередньо виконавцям таких послуг, що мало місце у цій справі.
Відповідачем опубліковано на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та на власному офіційному веб-сайті (які знаходяться у вільному доступі в мережі Інтернет) індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води та встановивши обставини щодо відсутності рішення позивача про вибір моделі договірних відносин протягом 30-деного строку з моменту опублікування відповідно до вимог Закону №2189-VІІІ індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що є публічним договором приєднання. 
Суд зазначає, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд.
Позивач обгрунтовуючи недійсність оспорюваного договору посилався на ч.3 ст.215 ЦК України. 
Однак, суд не приймає посилання позивача на вказану норму закону, оскільки фактично ця частина статті містить дефеніцію недійсності договору та не передбачає підстав для визнання недійсності договору.
Разом з тим, суд зазначає, що цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17.
Позивач вказуючи на недійсність оспорюваного договору крім іншого посилався на відсутність його волевиявлення на укладення цього правочину.
Щодо цього твердження суд зазначає наступне.
Згідно положень частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України правочин між фізичною та юридичною особами належить вчиняти в письмовій формі, за виключення випадків, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як передбачено частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України.
Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642-643 Цивільного кодексу України.
Принцип свободи договору, як один із загальних засад цивільного законодавства, декларується в статті 3 Цивільного кодексу України.
Разом з тим, розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладення договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.
Суд зазначає, що закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс разом з тим, визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, однак договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.
Тобто, при укладенні договору про надання житлово-комунальних послуг свобода договору обмежується чинним законодавством, що регулює відносини, які виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Відповідно но частин 1-4 статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернення. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).
Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії є публічним договором приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, та який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Суд зазначає, співвласники приміщень багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 до 31.10.2021 не визначилися з моделлю договірних відносин, а тому, з 01.11.2021 діє індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії (на офіційному веб-сайті: http://ntec.vk.ua/ опубліковано індивідуальний договір на послугу з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання для усіх власників/співвласників житлових та нежитлових приміщень, які розміщені у будівлях підключених до мереж централізованого опалення), а відтак з1 листопада 2021 року нарахування за надані послуги з постачання теплової енергії проводиться відповідно до: Закону України "Про житлового-комунальні послуги" від 09.11.2017 року № 2189- VIII; Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання"; Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830; Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року №315.
Відповідно до п. 2 Договору даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному веб-сайті виконавця https://ntec.mk.ua.
Згідно п. 4 індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2021 фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви приєднання, сплата рахунку за надану послугу, факт отримання послуги.
Отже, суд вважає доведеними ті обставини, що з позивачем укладений публічний договір приєднання. Зокрема, пункти 51-55 Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії визначають, що цей договір набирає чинності з моменту акцептування його споживачем, але не раніше ніж через 30 днів з моменту опублікування і діє протягом одного року з дати набрання чинності. Якщо за один місяць до закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. Цей договір може бути розірваний у разі прийняття рішення співвласниками щодо зміни моделі договірних відносин відповідно до статті 14 Закону України Про житлово-комунальні послуги. У разі відключення приміщення споживача від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) в установленому законодавством порядку цей договір не припиняє своєї дії. Припинення дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконання зобов`язань, які на дату такого припинення залишилися невиконаними. Відповідно до пункту 4 договору.
Відтак, судом встановлено, що між сторонами укладено індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії № 6314, який є публічним договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 640, 641, та 642 Цивільного кодексу України, який встановлює порядок та умови надання послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення на невизначений строк.
Так, згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Зважаючи на наведене, індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії є укладеним та набрав чинності з 01.11.2022 року, у зв`язку з чим є обов`язковим для виконання сторонами, в тому числі і щодо своєчасної та повної оплати відповідачем наданих позивачем послуг.
Законом України «Про житлово комунальні послуги» зокрема, передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (частина третя пункт 1 та 5 статті 20).
Такі положення Закону України «Про житлово комунальні послуги» свідчать про обов`язковість договору щодо житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість споживача відмовитись від укладання договору (за виключенням у випадках встановлених законом та у порядку встановленому законом), зокрема і договору про постачання теплової енергії. За таких обставин, прийняття оферти виконавця послуг може бути у вигляді мовчання.
Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17.
Крім того, суд зазначає, що за умовами типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 року № 1022), цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України.
Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому індивідуальному договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України, (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 № 6-110цс12).
За такого, враховуючи вищевказані норми закону та поизиції Верховного Суду, суд відхиляє твердження позивача про відсутність волевиявлення при укладені оспорюваного договору.
Також, позивач однією із підстав недійсності оспорюваного договору зазначав про його невідповідність вимогам законодавства України, в тому числі, Законам України від 09.11.2017 року №2189 «Про житлово-комунальні послуги» та від 19.08.2022 року №2119 «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що редакція Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189, на яку посилається позивач є нечинною.
Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 , посилаючись не невідповідність оспорюваного договору вказаним вище законам, не вказав в чому саме полягає невідповідність, а тому така позиція позивача судом не може бути взяти до уваги.
Таким чином, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії недійсним задоволенню не підлягають.
Також суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що оскільки приміщення, власником якого він є, не під`єднано до єдиної системи теплоспоживання будинку і не розташоване в єдиній системі теплоспоживання житлового будинку, у ньому не проходять жодні комунікації, труби, стояки та транзитні труби, тому він не міг отримувати послуги опалення і згідно з чинним законодавством не є споживачем теплової енергії, з наступних причин.
За приписами статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Тобто, положення ст.322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Згідно з частиною другою ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Аналогічна норма міститься у ч.2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (надалі - Закон №417), згідно з якою власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Частиною 1 ст. 5 Закону №417 встановлено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст.12 Закону №417 витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку.
Верховний Суд у постанові від 27 березня 2023 року по справі №920/1343/21 висловив правову позицію, згідно з якою те, що нежитлове приміщення не належить до категорії допоміжних приміщень (не призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців), є ізольованим, а інші мешканці багатоквартирного будинку не є його співвласниками, не виключає наявність у відповідача статусу співвласника багатоквартирного будинку, що породжує виникнення відповідних прав та обов`язків стосовно утримання спільного майна.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №311/3489/18 міститься висновок про те, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.
При цьому, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові 22 грудня 2020 року у справі №311/3489/18.
Суд окремо звертає увагу на те, що буквальне тлумачення позивачем словосполучення «відключення від мереж централізованого опалення» - не впливає на правильність висновків суду, адже з тлумачення змісту вищенаведених нормативних актів вбачається, що мається на увазі, що будь-яка відсутність теплопостачання в індивідуально визначених приміщеннях, належних споживачам/власникам - не впливає на їх обов`язок приймати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку, а не лише у випадку «відключення від попередньо наявного». 
Позивач є власником нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_4 , а отже, відповідно до п.5 ч.1 ст.1, ч.2 ст.4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є співвласником багатоквартирного будинку. Як співвласник багатоквартирного будинку, позивач зобов`язаний пропорційно до його частки забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги (ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», обсяг зобов`язань та відповідальності кожного співвласника за договором про надання комунальної послуги визначається відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги".
Отже, у відповідача, як власника нежитлових приміщень у вказаному будинку існують права та обов`язки щодо утримання спільного майна у багатоквартирному будинку та щодо плати за теплову енергію, витрачену на загальнобудинкові потреби опалення будинку.
При цьому, суд звертає увагу, що згідно Акту №10 №10 від 25.01.2024 року, складеного представниками ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» під час обстеження нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_5 , встановлено, що через тамбур проходить вертикальна не заізольована транзитна теплова мережа централізованої системи опалення житлового багатоквартирного будинку. Вказане відповідачем не спростовано.
За такого, враховуючи вищевказане, суд вважає, що ОСОБА_1 , як власник нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, є колективним споживачем та повинен брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі приміщення.
Щодо вимоги про визнання нарахування коштів за спожиту теплову енергію і абонплату у сумі 1613,01 грн неправомірним.
Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
У постанові від 06 листопада 2018 року у справі №904/7024/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо відповідне устаткування житлових/нежитлових приміщень, що належать власникам таких приміщень, приєднане до внутрішньобудинкових систем, то власники таких приміщень є споживачами послуг та суб`єктами у сфері житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.
Пунктом 5 ч. 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Пунктом 5 індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії визначено, що обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», та складається з: обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо; частини обсягу теплової енергії на задоволення загально будинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку; обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення. Обсяг теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення.
Пунктом 11 укладеного між сторонами індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено, що обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315.
Пунктом 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №830 визначено, що розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу.
Згідно з п.32 вказаних Правил плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.
Відповідно п.3 ч.2 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.
Споживачам, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії / вузлами розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), обсяг спожитої теплової енергії визначається за їхніми показаннями відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, але не менше мінімальної частки середнього питомого споживання теплової енергії серед інших споживачів у будівлі відповідно до пункту 5 частини другої цієї статті.
Згідно з п.5 ч.2 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» для споживачів, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку, розподілене питоме споживання теплової енергії в розрахунку на 1 квадратний метр площі (1 кубічний метр об`єму) квартири (іншого приміщення) не може становити менше мінімальної частки питомого споживання теплової енергії, яка визначається згідно з методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону.
З рахунків на оплату, сформованих позивачем, вбачається, що до складу нарахувань для оплати відповідачем включено: - спожита теплової енергія (умовна змінна складова) на опалювальну площу приміщень, - теплову енергію на загальнобудинкові потреби (ЗБП); - абонплату.
Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", та складається з: обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо; частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку; та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.
Рахунки на оплату наданих послуг містять інформацію щодо здійсненого нарахування: найменування послуги, адреса точки обліку, споживання у гігокалоріях, тариф.
Так, у процесі розгляду справи позивач не погоджувався з нарахуванням відповідачем плати за послугу з постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби (ЗБП) за період листопад 2022 року по лютий 2024 року.
Так, у зв`язку з набранням чинності ЗУ 1060-ІХ від 01.05.2021 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг», введенням в дію з 01.05.2019 нової редакції ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-УІІІ та враховуючи приписи Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 09.11.2018 №2119- VIII, змінився порядок розподілу між споживачами обсягу спожитих у будівлі комунальних послуг.
Порядок такого розподілу визначено Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.12.2018 №315 (надалі- Методика).
З лютого 2022 року відповідно до наказу Мінрегіонбуду від 28.12.2021 №358 «Про внесення змін до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» замість понять «загальногобудинкові потреби на функціонування системи» та «витрати тепла на загальнобудинкові потреби» введено поняття «загальнобудинкові потреби опалення», розрахунок яких проводиться відповідно до п.8 розділу IV Методики у редакції 2022 року.
Відповідно до п. 3 ч.2 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.
Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22.11.2018 №315, встановлює порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання (далі - комунальні послуги), обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.
Нормами Розділу І Методики визначено, що розподіл між споживачами обсягу спожитих комунальних послуг здійснюється на підставі визначених на розрахункову дату споживання (фактичних, розрахункових або скоригованих (приведених)) обсягів комунальної послуги за відповідний розрахунковий період. Розрахунковою датою є останній день розрахункового періоду.
Розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень здійснюється відповідно до Розділу III Методики.
Розподілу підлягають обсяги спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення у відповідності до складових формул 1, 2, наведених у пункті 2 розділу II цієї Методики, залежно від категорії приміщення, надання йому комунальної послуги з постачання теплової енергії на опалення, наявності/відсутності та типу приладів розподільного обліку теплової енергії, дотримання температури повітря в опалюваному приміщенні в нормативно допустимому діапазоні, наявності/відсутності приміщень з індивідуальним опаленням у будівлі/будинку.
Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення здійснюється згідно з розділом IV цієї Методики.
Пунктом 5 Розділу III Методики визначено, що розподіл теплової енергії у будівлі/будинку, у якій приміщення не оснащені приладами розподільного обліку теплової енергії для будівлі/будинку, незалежно від наявності або відсутності вузла комерційного обліку теплової енергії, у якій/якому відсутні приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення, та усі приміщення не оснащені приладами розподільного обліку теплової енергії, обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення визначається разом з обсягом спожитої теплової енергії на опалення цих приміщень.
Розподілений обсяг для опалюваного приміщення, не оснащеного приладом розподільного обліку теплової енергії, розраховується з урахуванням вимог розділів VII, VIII цієї Методики за формулою 13,14.
Згідно з рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 626 від 09.11.2022, яке знаходиться в загальному доступі, опалювальний сезон на всіх об`єктах житлового фонду, інших об`єктах, крім населення, яке користується природним газом або електричною енергією для потреб опалення, згідно з нормами та нормативами споживання було розпочато 09.11.2022.
Наразі відомості споживання теплової енергії свідчать про кількість спожитої теплової енергії по приладу обліку за кожний місяць, починаючи з листопада 2022 р. по липень 2024 р. Як з`ясовано судом, належне позивачу нежитлове приміщення відключено від централізованої системи опалення, тому позивачем проводилося нарахування тільки за загальнобудинкові потреби та абонентське обслуговування. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315.
Як визначено в п. 5 договору, обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", та складається з:
-обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо;
-частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку;
-обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.
Обсяг теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення.
Згідно з абзацами першим, третім, четвертим пункту 24 Правил розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу.
Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", - за розрахунковим або середнім обсягом споживання) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі ведення обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання".
Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.
Відповідно до частини 6 статті 10 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Згідно з положеннями пункту 12 розділу ІV Методики, обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.
З огляду на вищезазначені положення законодавства, на споживача покладено обов`язок з оплати частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб пропорційно до площі займаного приміщення.
Згідно з п. 8 розділу ІV Методики у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення (Qз.б.поп.проект), може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку (Qопбуд): для 1-5 поверхової будівлі/будинку - 25 %; для 6-10 поверхової будівлі/будинку - 20 %; для будівлі/будинку вище 10 поверхів - 15 %; для будівель/будинків комбінованої поверховості - відсоток, визначений як середнє арифметичне значення вищевказаних відсотків в залежності від поверховості частин будівлі/будинку.
В даному випадку будинок АДРЕСА_2 є дев`типоверховою будівлею.
Позивач з 01.11.2022 р. проводив розрахунки розподілу теплової енергії на загальнобудинкові потреби відповідно до вказаної вище Методики, а саме: пункту 8 розділу IV «Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення».
Згідно з п.9 розділу IV Методики визначений розрахунково, спрощено або відповідно до проекту обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку (..б.поп.проект), повинен бути додатково скорегований із застосуванням коефіцієнту X відкл, що враховує площу приміщень з індивідуальним опаленням у будівлі/будинку.
Обсяг споживання теплової енергії на загальнобудинкові потреби (Qопз.б.п) опалення визначається за формулою 25 (формули 25 і 26 наведені у п.9 р. IV Методики).
Розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг.
Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої комунальної послуги у будівлі/будинку за відповідний розрахунковий період (далі - розподіл) здійснюється з урахуванням показань вузлів комерційного та розподільного обліку (теплолічильників, лічильників холодної води, лічильників гарячої води), установлених як у приміщеннях, так і за їх межами, або приладів-розподілювачів теплової енергії, установлених на опалювальних Приладах опалюваних приміщень, а в окремих випадках - розрахунково.
Обсяг споживання теплової енергії на загальнобудинкові потреби (Qопз.б.п) опалення визначається за формулою, де в основі наступні вихідні дані: визначений розрахунково, спрощено або відповідно до проекту обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, Гкал; коефіцієнт, що враховує площу приміщень з індивідуальним опаленням у будівлі/будинку та розраховується за формулою, де вихідними даними є опалювальна площа приміщень з індивідуальним опаленням у будівлі/будинку, м. кв.; загальна опалювальна площа будівлі/будинку, м.кв.
Отже, визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення, визначається за формулами, при обчисленні яких застосовуються вихідні дані, залежно від обставин.
Загальний облік споживання теплової енергії у житловому будинку по АДРЕСА_4 здійснюється на підставі показників вузла комерційного обліку, прийнятого на комерційний облік у встановленому порядку - що підтверджується матеріалами справи ( як було вже зазначено вище судом) .
Належні ОСОБА_1 нежитлове приміщення є частиною житлового багатоквартирного будинку, який в цілому приєднаний до мереж постачання теплової енергії та має загальнобудинковий засіб обліку теплової енергії.
При цьому, нежитлове приміщення відповідача є невід`ємною частиною житлового будинку. Об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку і житлових, і нежитлових приміщень. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не свідчить про те, що теплова енергія не споживається. Вказані приміщення не підпадають під термін неопалювальне приміщення.
Вказані приміщення не підпадають під термін неопалювальне приміщення.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 124 від 09.02.2022 р. "Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13.10.2021 № 984 "Про встановлення тарифів на транспортування, постачання теплової енергії та послуги з постачання теплової енергії ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ", рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №566 від 25.10.2022 "Про встановлення тарифів на транспортування, постачання теплової енергії та послуги з постачання теплової енергії ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ", рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1029 від 25.10.2023 "Про встановлення тарифів на транспортування, постачання теплової енергії та послуги з постачання теплової енергії ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ", рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №252 від 14.02.2024 "Про встановлення тарифів на транспортування, постачання теплової енергії та послугу з постачання теплової енергії ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ" встановлено економічно обґрунтовані двоставкові тарифи та теплову енергію та послугу з постачання теплової енергії за умовно-змінною частиною та умовно-постійною частиною тарифу.
Пунктом 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії визначено, що розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу.
Умовно-постійна частини тарифу для приміщень, вбудованих в житлові будинки/нежитлові будівлі розраховується згідно з даними теплового навантаження будівлі, пропорційно опалюваній площі приміщення споживача.
Як стверджує відповідач, у житловому будинку, де знаходяться належне відповідачу приміщення, встановлено загальний на всю будівлю прилад обліку теплової енергії і спожита теплова енергія нараховується відповідно показників приладу. Плата за абонентське обслуговування відповідно до вимог ч. 11 ст. 1 Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги" нараховується як і в опалювальний сезон, так і в міжсезоння.
Наказом Приватного акціонерного товариства Миколаївська теплоелектроцентраль N 473 від 22.09.2021 встановлено розмір плати за абонентське обслуговування для послуги з постачання теплової енергії. Щомісячна оплата за абонентське обслуговування, що нараховується протягом року на одного абонента на місяць: за наявності будинкового вузла комерційного обліку т/енергії у розмірі 32,57 грн. (з ПДВ); при відсутності будинкового вузла комерційного обліку т/енергії у розмірі 15,84 грн. (з ПДВ)
Разом з тим, як вбачається з пояснень, наданих стороною відповідача, нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , хоч і належить позивачу на праві власності як фізичній особі, однак використовується за комерційним призначенням, а саме для здійснення господарської діяльності. Отже теплова енергія постачається не для задоволення власних побутових потреб позивача, як фізичної особи, а у здійсненні господарської діяльності, та обраховується за тарифом, встановленим для «інших споживачів».
Також, у вказаних поясненнях відповідачем зазначений розрахунок загальнобудинкових витрат для приміщень ОСОБА_1 за період з 01.11.2022 по 31.12.2023, а саме:
Загальні параметри будинку для розрахунку: 
Станом на 01.11.2022 p.: 
8774,38 - загальна опалювальна площа будинку, м?;
772,50 - загальна площа відключених приміщень у будинку, м?; 
12,00 - загальна площа відключених приміщень споживача, м?;
20% - для спрощеного визначення загальнобудинкових потреб, частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будинку.
Станом на 01.11.2023 p.:
8782,08 - загальна опалювальна площа будинку, м?;
772,50 - загальна площа відключених приміщень у будинку, м?;
Фактичний обсяг спожитої теплової енергії всіма приміщеннями будинку у розрахунковому періоді:
Листопад 2022 р.: 50,8688 Гкал
Грудень 2022 р.: 161,2217Гкал
Січень 2023 р.: 163,2264Гкал.
Лютий 2023 р.: 184,3445Гкал
Березень 2023 р.: 71,4106 Гкал
Листопад 2023 р.: 36,0456Гкал
Грудень 2023 р.: 159,2862 Гкал
Січень 2024 р.: 188,9035 Гкал.
Фактичний обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будинку у розрахунковому періоді з урахуванням поверховості будівлі та коефіцієнту, що враховує площу приміщень з індивідуальним опаленням у будинку:
Листопад 2022 р.: 50,8688*0,20*(1+772,50/ (772,50+8774,38)) = 10,996980 Гкал; 
Грудень 2022 р.: 161,2217*0,20*(1+772,50/(772,50+8774,38)) = 34,853423 Гкал;
Січень 2023 р.: 163,2264*0,20*(1+772,50/(772,50+8774,38)) = 35,286805 Гкал;
Лютий 2023 р.: 184,3445*0,20*(1+772,50/(772,50+8774,38)) = 39,852184 Гкал;
Березень 2023 р.: 71,4106*0,20*(1+772,50/(772,50+8774,38)) = 15,437772 Гкал; 
Листопад 2023 р.: 36,0456*0,20*(1+772,50/(772,50+8782,08)) = 7,791985 Гкал;
Грудень 2023 р.: 159,2862*0,20*(1+772,50/(772,50+8782,08)) = 34,432930 Гкал; 
Січень 2024 р.: 188,9035*0,20*(1+772,50/(772,50+8782,08)) = 40,835307 Гкал.
Фактичний обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення приміщень Позивача у розрахунковому періоді:
Листопад 2022 р.: 10,996980/(772,50+8774,38)*12,00 = 0,013823 Гкал; 
Грудень 2022 р.: 34,853423/(772,50+8774,38)*12,00 = 0,043809 Гкал; 
Січень 2023 р.: 35,286805/(772,50+8774,38)*12,00 = 0,044354 Гкал; 
Лютий 2023 р.: 39,852184/(772,50+8774,38)*12,00 = 0,050092 Гкал; 
Березень 2023 р.: 15,437772/(772,50+8774,38)*12,00 = 0,019405 Гкал; 
Листопад 2023 р.: 7,791985/(772,50+8782,08)*12,00 = 0,009786 Гкал; 
Грудень 2023 р.: 34,432930/(772,50+8782,08)*12,00 = 0,043246 Гкал; 
Січень 2024 р.: 40,835307/(772,50+8782,08)*12,00 = 0,051287 Гкал.
Період листопад 2022 березень 2023 р.
Всього: 0,013823+0,043809+0,044354+0,050092+0,019405=0,171483 Гкал
Тариф 4304,86 грн. (з ПДВ)
0,171483*4304,86=738,20 грн. (з ПДВ)
Період листопад 2023 січень 2024р.
Всього: 0,009786+0,043246+0,051287=0,104319 Гкал
Тариф 4321,27грн. (з ПДВ)
0,104319*4321,27=450,79грн. (з ПДВ)
Розрахунок загальнобудинкових витрат для приміщень Позивача (ЗМІНА ВАРТОСТІ ПРИРОДНЬОГО ГАЗУ) 
Листопад 2023 р.:
Спожито 0,009786 Гкал
Коефіцієнт корегування вартості природнього газу К=0,8
Тариф 4321,27 грн/Гкал
0,009786*(0,8-1)*4321,27= -8,46 грн (з ПДВ)
Грудень 2023 р.:
Спожито 0,043246 Гкал
Коефіцієнт корегування вартості природнього газу К=0,7
Тариф 4321,27 грн/Гкал
0,043246*(1,13-1)*4321,27=-56,07 грн (з ПДВ)
До сплати: -8,46-56,06=-64,52 грн. (з ПДВ)
Абонентська плата:
Період нарахування 01.11.2022 - 31.01.2024 p.p.
15 місяців *32,57 грн/місяць = 488,55 грн (з ПДВ)
Складові нарахування 1613,01 грн. (з ПДВ):
1. Загальнобудинкові потреби: 1188,99 грн (з ПДВ); 
2. Нарахування у зв`язку із зміною вартості природнього газу: -64,53 грн. (з ПДВ);
3. Абонентська плата: 488,55 грн (з ПДВ)
21.11.2023 року на звернення ОСОБА_1 МТЕЦ надано відповідь, до якої додано рахунок № НОМЕР_1 за послуги з постачання теплової енергії за період 01.11.2022 - 31.10.2023 на загальну сума заборгованості - 1129,04 грн, які складаються з 615,17 грн заборгованості на оплату теплової енергії на оплення безпосередньо нежитлового приміщення, що належать споживачу, 325,70 грн заборгованості по абонплаті та 188,17 грн ПДВ.
При цьому, врахування коефіцієнту коригування вартості природнього газу відповідач пояснює тим, що керуючись Постановою КМУ від 10.112021 №1209 «Деякі питання нарахування (визначення) плати за теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у зв`язку із зміною ціни природного газу», «Правилами користування тепловою енергією» затвердженими постановою КМУ від 03.10.2007 №1198 (зі змінами), «Правилами надання послуги з постачання теплової енергії» затвердженими постановою КМУ від 21.08.2019 №830 (зі змінами), враховуючи щомісячну зміну ціни природного газу згідно з умовами договору постачання природного газу (без урахування зміни тарифів на послуги з транспортування розподілу природного газу, торгівельної надбавки постачальника),що використовується для виробництва теплової енергії ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» застосовується, згідно з наказом відповідача, які є загальнодоступною інформацією та розміщені на офіційному сайті відповідача.
Також, сторона відповідача пояснила, що Методики розподілу, що розраховується виходячи відповідно до п.33 Правил 830 плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, визначеної відповідно до цих Правил та з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; плати за абонентське обслуговування, визначеної виконавцем, розмір якої не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається окремим договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.
Щодо абонентської плати, суд зазначає, що така плата формується відповідно до Закону України «про житлово-комунальні послуги», постанови КМУ від 05.07.2019 №690 «Про Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» та постанови КМУ від 21.08.2019 №808 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг».
Згідно Постанови №808, плата за абонентське обслуговування (з урахуванням податку на додану вартість), визначена відповідно до планованих витрат виконавця (витрат, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, із здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води), не повинна перевищувати граничного розміру плати за абонентське обслуговування, визначеного відповідно до цієї постанови.
Плата за абонентське обслуговування затверджується внутрішнім наказом по підприємству та визначається виконавцем комунальних послуг за їх витратами на 1 абонента/міс. Тобто, плата за абонентське обслуговування розраховується не за обсяги спожитих послуг, а з розрахунку на 1 абонента та виставляється як окремий платіж.
Таким чином, облік споживання теплової енергії у будинку АДРЕСА_8 , нарахування плати за теплову енергію, в тому числі й плати за послуги з постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби, здійснювався МТЕЦ відповідно до вимог законодавства, на підставі показників вузла комерційного обліку, прийнятого на комерційний облік у встановленому законом порядку, нарахування плати за теплову енергію проведено відповідно до встановлених тарифів та згідно з приписами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22.11.2018 №315 (із змінами та доповненнями), зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28 грудня 2018 за №1502/32954.
Зворотнього позивач не довів.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі ст.24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов`язками споживача теплової енергії, зокрема, додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Споживач теплової енергії несе відповідальність за порушення умов договору з теплопостачальною організацією, відповідних нормативно-правових актів та виконання приписів органів, уповноважених здійснювати державний нагляд за режимами споживання теплової енергії згідно із законом.
Таким чином, у відповідача, як власника нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 у період з листопада 2022 року по лютий 2024 року виникло зобов`язання оплатити надані послуги теплопостачення, й в тому числі на загальнобудинкові потреби на опалення, які обчислені позивачем відповідно до вимог Методики.
Доводи позивача щодо того, що він не є споживачем послуг, які надаються ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль», тобто не є споживачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 на площі 12 кв.м., оскільки у вказані приміщення фізично не подається теплоносій, а відтак не повинен сплачувати за послугу, яку не отримує фактично, не заслуговують на увагу з огляду на викладене вище.
Отже, позивачем не доведено як підстави недійсності індивідуального договору №6314 про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором, відповідає Типовому індивідуальному договору та укладення якого є обов`язком споживача, так і відсутність у нього обов`язку сплачувати за теплову енергію, яка складається з оплати загальнобудинкових потреб та абонплати 
ОСОБА_1 як власник нежитлового приміщення №6, яке є невід`ємною частиною багатоквартирного будинку по АДРЕСА_4 , зобов`язаний брати участь в утриманні спільного майна у багатоквартирному будинку та сплачувати теплову енергію, витрачену на загальнобудинкові потреби опалення будинку.
Позивачем не доведена неправомірність нарахування коштів за спожиту теплову нергію та абонплату у сумі 1613,01 грн, оскільки таке нарахування здійснене ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» відповідно до вимог законодавства, на підставі показників вузла комерційного обліку, відповідно до встановлених тарифів та згідно з приписами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22.11.2018 №315 (із змінами та доповненнями), зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28 грудня 2018 за №1502/32954.
Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» про визнання договору недійсним та нарахування коштів неправомірним – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя          О.А. Гуденко