П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/42396/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М. Дата і місце ухвалення: 25.03.2026., м. Одеса 	 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області та просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2021 року по 06.09.2021 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення зі служби цивільного захисту відповідно;
- зобов`язати 1 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2021 року по 06.09.2021 року у сумі 94062,64 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2021 року по 06.09.2021 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення зі служби цивільного захисту відповідно.
Зобов`язано 1 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2021 року по 06.09.2021 року у сумі 75670,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням 1 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 25.03.2026 р. та прийняти нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову. 
В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції при винесення рішення не врахував, що позивач пропустила строки звернення з позовною заявою до суду.
Апелянт вважає, що звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 Кодексу законів про працю України) обмежене строком, який - з уваги також на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 - у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).
Крім того, в апеляційній скарзі викладено наступні доводи: 
«Зі змісту наведених норм випливає, що строк звернення до адміністративного суду обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як вбачається з позовної заяви, і не заперечується 1 ДПРЗ остаточний розрахунок з позивачем відповідачем було здійснено 15 серпня 2025 року (платіжна інструкція додається). Таким чином, позивач повинна була дізнатися про порушення своїх прав чи інтересів з моменту остаточного розрахунку 15 серпня 2025 року, однак з цим позовом звернулася до суду лише 25 грудня 2025, тобто з пропуском місячного строку. 
Аналогічний правовий висновок щодо застосування у даній категорії справ місячного строку звернення до суду викладено у постановах Верховного Суду від 07.09.2023 року у справі № 160/914/23, від 21.11.2024 року у справі № 620/9315/23. Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у пункті 42 постанови від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 зазначила, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. Також позивачка не зазначила в позовній заяві про наявність обставин, які їй об`єктивно перешкоджали звернутися до суду з позовом у строк, передбачений ч.5 ст.122 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції не врахував, що позивачкою пропущено строк звернення до адміністративного суду, а позовна заява підлягає поверненню у відповідності до ч.2 ст.123, ч.4 ст.169 КАС України.
Крім іншого зазначається, що враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», сума належного середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, також має становити певну частку (відсоток) від усієї суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, та складати: 75670,00 грн. / 13 = 5820,77 грн. 
Вважають, що необхідно застосувати понижуючий коефіцієнт та здійснити перерахунок середнього заробітку, який підлягає до вплати. На підставі вищевикладеного спір щодо індексації грошового забезпечення позивачки вже вирішений судом та фактично виконаний відповідачем, що підтверджується довідкою та платіжними інструкціями, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову. Суд першої інстанції не врахував, що протиправна бездіяльність на момент розгляду справи відсутня та вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.».
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів встановила та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 проходила службу за контрактом у 1 Державному пожежно-рятувальному загоні Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 року по справі № 420/26818/24 відповідачем здійснено повне та належне виконання покладених судом обов`язків щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача.
Відповідно до довідки (додається до відзиву), на виконання зазначеного судового рішення було проведено перерахунок індексації грошового забезпечення за період з квітня 2017 року по лютий 2018 року, а також індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 06 березня 2021 року, у результаті чого нараховано індексацію у загальній сумі 149129,28 грн.
15 серпня 2025 року на картковий рахунок позивача перераховано кошти, що підтверджується платіжною інструкцією та відміткою Державної казначейської служби України про виконання платежу. Із нарахованої суми у встановленому законом порядку було утримано обов`язкові платежі, а саме: податок на доходи фізичних осіб у розмірі 34160,12 грн., військовий збір у розмірі 9488,92 грн.
05 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак листом від 07.10.2025 р. їй було відмовлено.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2021 року по 06.09.2021 року, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, в першу чергу в частині доводі, що стосуються строку звернення до суду із цим позовом, колегія суддів приходить до наступного.
Серед визначених статтею 315 КАС України повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції є скасування судового рішення повністю або частково і у відповідній частині закриття провадження у справі повністю або частково або залишення позовної заяви без розгляду повністю або частково (п.3 ч.1 ст.315 КАС України).
З вказаної норми слідує, що під час розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції повинен перевірити наявність/відсутність підстав для закриття провадження у справі або ж залишення позовної заяви без розгляду.
Отже, КАС України допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду.
Разом з цим, положення КАС України однозначно закріплюють, що у випадку встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, такій особі гарантується надання часу для подання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом із наданням доказів поважності причин його пропуску. При цьому, забезпечення реалізації такого права не залежить від інстанції суду, який виявив факт пропуску строку, оскільки такий факт може бути виявлений не лише до відкриття провадження у справі, але й на більш пізніх стадіях судового процесу.
Питання причин пропуску строку звернення до суду з позовом, у випадку, коли суд встановив, що такий пропущено позивачем, в обов`язковому порядку має бути з`ясовано судом. Однак, у будь-якому випадку позивач має бути обізнаний про виникнення у суду питання щодо дотримання ним строку звернення до суду з позовом задля забезпечення реальної можливості спростувати факт пропуску строку або довести наявність підстав для його поновлення.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має вжити заходів щодо надання можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку із зазначенням причин пропуску строку.
У зв`язку з викладеним, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2026 р. запропоновано ОСОБА_1 у п`ятиденний строк з дня отримання копії вказаної ухвали надати пояснення щодо дотримання строку звернення з даним позовом до суду та/або заяву про поновлення строку звернення до суду із наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних перешкод, які унеможливили своєчасне подання позову з врахуванням висновків колегії суддів.
На виконання вище зазначеної ухвали, 29.05.2026 р. ОСОБА_1 надала заяву про поновлення процесуального строку, в якій зазначає, що до 19.07.2022 р. звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строком, к зв`язку з чим не своєчасна виплата індексації за період з 17.04.2017 р. по 06.03.2021 р., яка була виплачена на виконання рішення суду у справі № 420/26818/24 є підставою для стягнення середнього заробітку. 
За правилами частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Водночас, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.
Законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно частини третьої статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносин статті 233 КЗпП України.
Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.01.2025р. по справі №320/26833/23. Зокрема, у названій постанові Верховний Суд зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а тому що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (частина п`ята статті 122 КАС України).
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні проведений 15.08.2025 р. і місячний строк звернення до суду з цим позовом обраховується саме з цієї дати. Водночас, до суду позивач звернулася 24.12.2025 року, тобто з пропуском місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.
В наданому клопотанні про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску такого строку з 15.08.2025 р. по 24.12.2025 р., а доводи про те, що до 19.07.2022 р. звернення до суду про стягнення належної заробітної плати не обмежується строком, в даному випадку є помилковими, оскільки предметом спору є протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2021 року по 06.09.2021 року, яка настала 15.08.2025 р. в момент виконання відповідачем рішення суду у справі №420/26818/24 та саме з цієї дати 15.08.2025 р. у відповідача виник обов`язок щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до ст. 117 КАС України. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу позивачки на те, що дійсно до 19.07.2022 р. строк на отримання компенсації середнього заробітку не обмежувався, проте з 19.07.2022р. стаття 117 Кодексу законів про працю України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-ІХ, згідно якої час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, однак зазначені обставини не звільняють позивача дотримуватись місячного строку звернення до суду з позовом з моменту коли у відповідача виник обов`язок щодо виплати такого виду компенсації і позивачу про цей момент було достеменно відомо, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачка наголошує, що 15.08.2025 р. було виплачену спірну суму на виконання рішення суду.
Колегія суддів, застосовуючи правовий висновок Верховного Суду наголошує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а тому строк пред`явлення до суду з позовними вимогами про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком, з моменту коли у відповідача виник обов`язок щодо нарахування таких сум.
Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
До того ж, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Фактично позивач у цій справі не заперечує факт своєї обізнаності щодо проведення відповідачем 15.08.2025 р. з нею остаточного розрахунку при звільненні, проте помилково вважає, що до цих правовідносин не застосуються строки звернення до суду.
Крім іншого колегія суддів встановила, що позивачка 05.09.2025 р. зверталась до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку та листом від 07.10.2025 р. їй було відмовлено, проте слід зазначити, що отримання/не отримання листа-відмови не змінює початку перебігу процесуального строку, який розпочинається саме з наступного дня, що настає за днем остаточного розрахунку. При цьому, суд наголошує, що з моменту відмови відповідачем у здійсненні відповідного нарахування від 07.10.2025 р. до моменту звернення до суду із цим позовом 24.12.2025 р. також сплинув місячний строк звернення до суду, будь-яких поважних причин неможливості звернутись до суду у встановлений строк позивачем не наводиться.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30.01.2025р. по справі №320/26833/23.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
З огляду на викладене враховуючи, що в заяві про поновлення строку позивачем не наведено поважних причин його пропуску, а матеріали справи не містять обставин, які ОСОБА_1 об`єктивно перешкоджали звернутися до суду з позовом у строк, передбачений ч.5 ст.122 КЗпП України, колегія суддів вважає, що позовну заяву подано з порушення строку звернення до суду, підстави для його поновлення відсутні, а тому позовна заява підлягає залишенню без розгляду, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження. В іншій частині колегія суддів не надає оцінку доводам апеляційної скарги.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Згідно частин 3, 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.3 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2026 року скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлений 02 червня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова
Судді: А.І. Бітов
О.В. Лук`янчук