ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/16568/25 пров. № А/857/51701/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Носа С.П., 
суддів Шевчук С.М., Ільчишин Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2025 року у справі №380/16568/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-
суддя у І інстанції Кедик М.В.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення 14 листопада 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – ГУ ПФУ у Львівській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – ГУ ПФУ в Донецькій області), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо непроведення нарахування та виплату підвищення пенсії ОСОБА_1 , як репресованій і в подальшому реабілітованій особі, у розмірі, передбаченому пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком та зобов`язати провести нарахування;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області здійснити виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як реабілітованій особі, починаючи з 27.06.2025.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на позивача розповсюджується дія Закону України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” і він, як особа, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, повинна отримувати підвищення до пенсії передбачене пунктом "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області з заявою про здійснення перерахунку пенсії. Однак рішенням від 04.07.2025 №913090168942 ГУ ПФУ в Донецькій області відмовило у перерахунку пенсії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2025 року вказаний позов було задоволено частково.
Визнано протиправним рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 04.07.2025 №913090168942 про відмову у перерахунку пенсії.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, починаючи з 01.07.2025, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою, яка необґрунтовано зазнала політичні репресії і згодом була реабілітована, що надає йому право на підвищення призначеної пенсії відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Оскільки підвищення до пенсії, яке виплачується позивачу в обсягах, визначених Постановою №654, звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить Закону України “Про пенсійне забезпечення”, який має вищу юридичну силу, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком. 
При цьому дії зобов`язального характеру щодо перерахунку підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що необґрунтовано прийняв рішення про відмову у проведенні перерахунку, яким, у даному випадку, є ГУ ПФУ в Донецькій області.
Щодо строку, з якого позивачу слід здійснити перерахунок пенсії, суд врахував положення ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV та вирішив, що оскільки за перерахунком пенсії позивач звернувся із заявою 27.06.2025, то перерахунок пенсії слід здійснити з 01.07.2025, тобто з першого числа наступного місяця.
Тому, у задоволенні позовної вимоги щодо перерахунку пенсії з 27.06.2025 суд відмовив.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржило ГУ ПФУ в Донецькій області, яке із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Згідно з довідкою від 07.06.1995, виданою Управлінням внутрішніх справ Львівської області, позивач перебував на спецпоселенні як член сім`ї репресованого та згодом на підставі статті 3 Закону України від 17 квітня 1991 року “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” від 17.04.1991 реабілітований. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654 “Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян” (зі змінами) репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.
За результатом розгляду електронної пенсійної справи встановлено, що ОСОБА_2 вже отримує надбавку членам сім`ї реабілітованого з 01.10.2017 у зв`язку з чим відсутні підстави для проведення перерахунку пенсії відповідно до ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до довідки від 07.06.1995 № 4/4-590, яка видана інформаційним бюро Управління внутрішніх справ Львівської області ОСОБА_3 , 1910 р.н., ОСОБА_1 1944 р.н., 28.09.1944 із АДРЕСА_1 за рішенням особливої наради при МДБ СРСР виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Іркутську область, з якого звільнені в 1957 році. На підставі ст. 3 Закону Української PCP від 17.04.1991 “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” вищевказані особи - реабілітовані з поверненням конфіскованого майна або його вартості.
ОСОБА_1 14.11.2019 видане посвідчення № 38/3-Р, відповідно до якого він має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”.
Позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою від 27.06.2025 щодо встановлення підвищення пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як реабілітованій особі.
ГУ ПФУ в Донецькій області за принципом екстериторіальності розглянуло заяву та винесло рішення від 04.07.2025 № 913090168942.
У рішенні, зокрема, вказано, що за результатом розгляду електронної пенсійної справи встановлено, що ОСОБА_1 вже отримує надбавку членам сім`ї реабілітованого з 01.10.2017. Враховуючи зазначене, прийнято рішення відмовити в перерахунку пенсії згідно документів для встановлення підвищення передбаченого пунктом “г” ст. 77 Закону № 1788.
Вважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
17 квітня 1991 року прийнято Закон України № 962-XII “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” (далі – Закон № 962-XII) з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.
За змістом статті 1 Закону № 962-XII, в первинній редакції, визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі “двійками”, “трійками”, особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством Української РСР до набрання чинності Законом СРСР “Про кримінальну відповідальність за державні злочини” від 25 грудня 1958 року.
Визнано реабілітованими також громадян, засуджених за: - антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР “Про кримінальну відповідальність за державні злочини” від 25 грудня 195 року і статтею 62 Кримінального кодексу Української РСР (2001-05, 2002-05 ) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року “Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року “Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР”; - поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу Української РСР; - порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.
Встановлено, що підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” № 2325-VIII від 13 березня 2018 року (далі - Закон № 2325-VIII), який набрав чинності 05 травня 2018 року, внесені зміни до Закону № 962-XII.
Вказаним законом змінено назву Закону № 962-XII на “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України “Про тлумачення Закону України “Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні”.
Закон № 2325-VIII надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-ХІІ.
Відповідно до положень статті 1-1 Закону № 962-XII, в редакції Закону № 2325-VIII, репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.
Згідно з положеннями статті 1-2 Закону № 962-XII, в редакції Закону № 2325-VIII, реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Статтею 2 Закону № 962-XII, у вказаній редакції, формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.
Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими “ворогами народу”, у приналежності до політичних партій тощо.
За змістом статті 4 Закону № 962-XII поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах спірних правовідносин пенсійний орган не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом № 962-XII, однак вказує, що відповідні виплати підвищення до пенсії повинні здійснюватися у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_3 , 1910 р.н., ОСОБА_1 1944 р.н., 28 вересня 1944 року із АДРЕСА_1 за рішенням особливої наради при МДБ СРСР виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Іркутську область, з якого звільнені в 1957 році.
Відповідно до пункту 6 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України “Про пенсійне забезпечення”, крім надбавок, передбачених пунктами “в”-“д” частини першої статті 21 зазначеного Закону. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з пунктом “г” частини 1 статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05 листопада 1991 року № 1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
При цьому, за чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону № 1058-IV відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України “Про прожитковий мінімум” від 15 липня 1999 року № 966-XIV прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.
Згідно зі статтею 4 Закону України “Про прожитковий мінімум” прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
При цьому, положення частини 4 статті 28 Закону №1058-IV згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на переконання суду апеляційної інстанції, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.
Водночас, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України “Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян” від 16 липня 2008 року № 654 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закон України “Про пенсійне забезпечення” має вищу юридичну силу ніж Постанова Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654, а тому застосуванню у цьому випадку підлягає саме вказаний Закон.
Враховуючи вказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України “Про пенсійне забезпечення”, який має вищу юридичну силу.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2018 у справі № 446/1549/16-а, від 21 листопада 2018 у справі № 446/1563/16-а, від 31 жовтня 2019 у справі № 442/6456/17, від 04 березня 2020 у справі № 446/1566/16-а.
Щодо віднесення позивача до категорії “репресованих осіб”, то суд апеляційної інстанції зауважує, що поняття “репресована особа” введено Законом № 2325-VIII і такою є: “особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом”.
На час набуття позивачем статусу “реабілітованої” відповідно до статті 1 Закону України Закону № 962-XII від 17 квітня 1991 року “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” “реабілітованим” визнавались: “особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі “двійками”, “трійками”, особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством Української РСР до набрання чинності законом срср “Про кримінальну відповідальність за державні злочини” від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону”.
Законом № 2353-12 від 15 травня 1992 року дію статті 1 Закону № 962-XII від 17 квітня 1991 року “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” поширено на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього радянського союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, верховним судом союзу рср чи піддано репресіям позасудовими органами.
Стаття 3 Закону № 962-XII, у первинній редакції, містила положення, згідно з якими належить реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Аналіз положень Закону № 962-XII дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що репресованою особою є особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених Законом, проти репресованої особи безпосередньо здійснювалися репресії у відповідній формі (формах), натомість проти особи, яка є потерпілою від репресій, репресії безпосередньо не здійснювалися, однак у зв`язку з тим, що станом на момент вчинення репресій між потерпілим та репресованою особою існували родинні або інші, визначені Законом зв`язки, особа, яка є потерпілою від репресій, у зв`язку із здійсненням репресій могла зазнавати моральних або інших страждань, а тому підлягає реабілітації відповідно до Закону.
З матеріалів справи встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , 28 вересня 1944 року позивач разом з матір`ю виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Іркутську область, з якого звільнені в 1957 році.
Враховуючи наведене, оскільки позивач фактично є членом сім`ї (дитина) репресованої особи, яку було примусово виселено на спецпоселення, тоді як матеріали справи не містять доказів, які би вказували, що саме до позивача була застосована репресія в розуміння норм Закону № 962-XII, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо права ОСОБА_1 на отримання підвищення пенсії в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”. На переконання суду апеляційної інстанції позивач має право на перерахунок підвищення до пенсії відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” - у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Додатково апеляційний суд звертає увагу, що наявне у позивача посвідчення дійсно підтверджує його право на пільги та компенсації встановлені Законом № 962-XII, однак оскільки цим Законом передбачено пільги як репресованим та реабілітованим особам, так і членам їх сімей як потерпілим від репресій, то позивач не будучи репресованою особою має право на пільги саме як потерпілий від репресій.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13 травня 2024 року при розгляді справи №500/5507/23 та у постанові від 31 травня 2024 року при розгляді справи №500/3332/23, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Донецькій області слід задовольнити частково, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити позивачу перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та таку вимогу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2025 року у справі №380/16568/25 скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та прийняти в цій частині постанову, якою позовну вимогу задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, починаючи з 01 липня 2025 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2025 року у справі №380/16568/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Н. В. Ільчишин