Постанова
Іменем України

10 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 645/5702/24
провадження № 61-5609св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Володимир Вікторович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року в складі судді:Феленко Ю. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року в складі колегії: Яцини В. Б., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір В. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позов мотивований тим, що відповідно до рішення Октябрьского районного суду м. Полтави по справі №554/12282/22 від 11 квітня 2023 року, що набрало законної сили з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму грошових коштів у розмірі 29 300 дол. США та 3% річних у розмірі 866,96 дол. США.

З метою виконання вказаного рішення державним виконавцем Немишлянського ВДВС у місті Харкові Сокольським М.В. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, в ході якого здійснювалися активні дії щодо розшуку майна боржника. Станом на дату звернення з позовом борг відповідачем не погашено.

Згодом ОСОБА_2 здійснила відчуження належного їй на праві власності будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , своїй близькій подрузі ОСОБА_3 .

Вказаний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 09 червня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., реєстраційний номер 2107.

Зазначене майно було єдиним ліквідним майном, за рахунок якого можливо здійснити задоволення вимог кредитора. Метою укладення вказаного договору було штучне виведення майна з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення виконання зобов`язання за рішенням суду у справі №554/12282/22 від 11 квітня 2023 року.

Крім того продаж вказаного будинку було здійснено за 50 000 грн, тоді як вартість віджученого об`єкту складає 1 216 465 грн згідно заключення спеціаліста з оцінки майна ТОВ «Аргумент-Експерт».

29 липня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу вказаного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., реєстраційний номер 3782.

На думку позивача укладення даного договору було здійснено на прохання ОСОБА_2 з метою позбутися штучно переоформленого будинку на ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 09 червня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., реєстраційний номер 2107, є фіктивним. Укладений договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, натомість дійсні наміри його учасників полягають у свідомому невиконанні зобов`язань, що виникли у ОСОБА_2 за рішенням суду від 11 квітня 2023 року у справі № 554/12282/22.

ОСОБА_1 , просив:
визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 червня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Жовнір В. В, за реєстраційним № 2107, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою:   АДРЕСА_1 , від 09 червня 2023 року, був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Укладаючи договір купівлі-продажу сторони визначили предмет, ціну договору та строки його виконання. Під час судового розгляду було встановлено, що після укладення договору ОСОБА_3 з метою проведення в будинку ремонтних робіт придбала відповідні будівельні матеріали. Суду не були надані чеки, квитанції чи інші розрахункові документи ОСОБА_3 , що підтверджували б купівлю вказаних будівельних матеріалів. Проте матеріали справи містять розписку ОСОБА_3 , датовану 29 липня 2024 року, згідно якої остання отримала від ОСОБА_4 еквівалент восьми тисяч дев`ятиста п`ятидесяти дол. США в рахунок вартості будівельних матеріалів, що знаходяться в житловому будинку. Крім того ОСОБА_3 , після укладення договору, зверталась до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Суд не бере до уваги доводи представника позивача з приводу того, що вказаний позов про виселення був залишений без розгляду, оскільки сам факт подачі вказаного позову міг вплинути на дії попереднього власника ОСОБА_2 щодо прискорення процесу зняття з реєстрації;
оспорюваний договір купівлі-продажу не можна віднести до фіктивного договору, що укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Натомість, вбачається, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу сторони бажали виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін правочину збігалося з їх внутрішньою волею, та правові наслідки реально настали;
щодо наданого представником позивача заключення спеціаліста ТОВ «Аргумент-Експерт» з оцінки майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , складеного на замовлення позивача 09 вересня 2024 року. Для складення вказаного заключення були використані наступні вихідні дані: інформація з ДРРПННМ №391066716 від 13 серпня 2024 року, технічний паспорт КП «ХМБТІ», інв. спр. 29131, р.н.25659 від 17 серпня 2017 року, заочне рішення Октябрьского районного суду м. Полтави від 11 квітня 2023 року у справі №554/12282/22. У заключенні вказано, що робота спеціаліста не є звітом про оцінку, а є консультаційною діяльністю з оцінки майна. Оцінку було здійснено порівняльним підходом, витратним підходом, із визначенням фізичного зносу будинку - 40 %. При цьому вказана оцінка була здійснена без огляду житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі даних, що зазначені в технічному паспорті. Фактичний стан житлового будинку не досліджувався. У зв`язку з викладеним суд критично ставиться до вказаного заключення спеціаліста та не вважає його безумовним підтвердженням вартості нерухомості. Натомість, на думку суду, продаж будинку за ціною 50000 грн міг відповідати технічному стану житлового будинку та дійсній волі сторін, враховуючи, що вказаний будинок побудований у 1941 році, має дерев`яні стіни та перекриття;
звіт СОД ФОП ОСОБА_6 про визначення ринкової вартості нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , наданий   ОСОБА_2 , суд не прийняв до уваги, оскільки він поданий не в повному обсязі та виготовлений станом на 14серпня 2017 року, а не на момент укладення оспорюваного договору;
щодо доводів представника позивача про продаж житлового будинку ОСОБА_2 на користь близької особи ОСОБА_3 з метою уникнення ОСОБА_2 відповідальності за рішенням суду у цивільній справі №554/12282/22, суд вказав наступне. Факт представлення ОСОБА_3 як адвокатом інтересів ОСОБА_2 під час розгляду цивільної справи №554/12282/22 про стягнення з ОСОБА_2 коштів за борговою розпискою на користь ОСОБА_1 , не свідчить про дружні та близькі відносини між останніми. Інших доказів у підтвердження близьких відносин між вказаними особами суду не надано. Крім того, на цей час рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 коштів за борговою розпискою виконується, що підтверджується відповідною довідкою Немишлянського ВДВС у місті Харкові №52849 від 24 грудня 2024 року. Отже, вказані доводи сторони позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні;
на час укладення оспорюваного договору жодних підстав для заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , його власником - ОСОБА_3 не існувало. Факти, встановлені судом, виключають фраудаторність правочину.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази про те, що оспорений договір мав нікчемний характер, та що останній власник спірної квартири - третя особа ОСОБА_4 , є недобросовісним набувачем;
відсутні правові підстави для двосторонньої реституції спірної квартири на та повернення її до первинної власниці з метою подальшого звернення на це майно за її борговими зобов`язаннями перед позивачем відповідно до заявлених у справі позовних вимог.

Аргументи учасників справи

24 квітня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року, в якій просить:
скасувати оскаржені судові рішення;
ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити;
вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
фіктивний та фраудаторний правочини не є тотожними; не кожен фраудаторний правочин є фіктивним; позивач, який не був стороною правочину, вправі оспорювати правочин як такий, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі пункту 6 статті 3 та частини третьої статті 13 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24);
реальне виконання правочину не виключає його фраудаторного характеру; правочин, за яким боржник відчужив майно третій особі, може бути визнаний недійсним, якщо він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника (постанова Верховного Суду від 02 грудня 2025 року у справі № 488/1444/23);
цивільно-правовий договір не може використовуватися для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення; ознаками фраудаторності є, зокрема, відчуження майна після пред`явлення вимоги / позову про стягнення заборгованості, відчуження пов`язаній особі, відсутність у боржника іншого майна (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17);
при оплатному договорі фраудаторність може встановлюватися з урахуванням моменту укладення договору, контрагента, ціни, наявності або відсутності реальної оплати (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19);
правочин, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, може визнаватися недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства, принципу добросовісності та заборони зловживання правом.
у цій справі боржник після виникнення боргового зобов`язання та після судового спору відчужує ліквідне майно особі, яка обізнана про борг, за неринковою ціною, що ускладнює виконання рішення суду;
суди помилково ототожнили фраудаторність із фіктивністю. Для кваліфікації правочину як фраудаторного не є вирішальним питання, чи був він формально виконаний. Фраудаторний правочин може створювати зовнішні правові наслідки - перехід права власності, державну реєстрацію, подальше перепродання майна, - однак його неправомірність полягає у недобросовісній меті: вивести майно з-під можливого звернення стягнення та завдати шкоди кредитору. Суди мали досліджувати не лише те, чи відбувся формальний перехід права власності, а передусім те, чи був цей правочин використаний як приватно-правовий інструмент на шкоду кредитору;
реальне виконання договору не виключає його фраудаторного характеру. Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає того, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника і може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Таким чином, сам по собі факт посвідчення договору нотаріусом, державної реєстрації права власності чи подальшого перепродажу майна не спростовує фраудаторності правочину. Навпаки, такі дії можуть бути елементами реалізації плану з виведення майна із власності боржника;
у справі наявні ключові ознаки фраудаторного правочину: договір укладено 09 червня 2023 року, тобто після ухвалення рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2023 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 ; майно відчужено особі, яка була адвокатом (представником) ОСОБА_2 у спорі щодо стягнення заборгованості, а тому достеменно знала про наявність боргу, спір та ризик примусового виконання;ціна договору склала 50 000 грн, що є очевидно неринковою порівняно з висновком спеціаліста про вартість 1 216 465 грн; відповідачі не надали належних доказів фактичної оплати ринкової вартості майна або економічно обґрунтованих причин продажу будинку за настільки заниженою ціною; після відчуження майна боржник фактично позбувся ліквідного активу, за рахунок якого кредитор міг отримати виконання судового рішення; подальше відчуження будинку 29 липня 2024 року відбулося після відкриття виконавчого провадження і свідчить про продовження ланцюга дій, спрямованих на ускладнення виконання рішення суду. Зазначені обставини мали бути оцінені судами у сукупності;
фраудаторність не залежить від наявності чи відсутності формального арешту або заборони відчуження. Правопорядок захищає кредитора не лише у випадку порушення прямої заборони, але й у випадку недобросовісного використання цивільно-правових конструкцій для уникнення виконання зобов`язання;
часткове або поступове виконання судового рішення не усуває факту виведення ліквідного майна з власності боржника та не відновлює порушений інтерес кредитора на реальне, своєчасне й повне виконання судового рішення. Предметом спору є не сам факт існування виконавчого провадження, а добросовісність поведінки боржника при відчуженні єдиного ліквідного активу в період існування боргового зобов`язання та судового рішення. Саме така поведінка має оцінюватися крізь призму статей 3, 13, 203, 215 ЦК України;
суди не оцінили у взаємному зв`язку обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги. Саме сукупність цих обставин є юридично значущою для вирішення питання про фраудаторність правочину;
суди визнали, що відповідачі не надали чеки, квитанції чи інші розрахункові документи, які підтверджували б реальне придбання будівельних матеріалів. Розписка, складена між особами, які мають процесуальний інтерес у результаті справи, не могла бути належним і достатнім доказом реального поліпшення будинку, тим більше доказом добросовісності договору купівлі-продажу;
предметом спору було визнання недійсним першого договору купівлі-продажу від 09 червня 2023 року, укладеного між боржником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як такого, що вчинений на шкоду кредитору. Тому суд апеляційної інстанції безпідставно поставив можливість задоволення позову у залежність від доведення недобросовісності останнього набувача, що виходить за межі предмета доказування у цій справі;
сукупність обставин справи підтверджує, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 09 червня 2023 року був укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з добросовісною метою, а з метою виведення ліквідного майна з власності боржника, уникнення або ускладнення виконання рішення суду та завдання шкоди кредитору ОСОБА_1 .

22 травня 2026 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить:
касаційну скаргу залишити без задоволення;
оскаржені рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
саме лише існування боргу на момент укладення договору не є автоматичною підставою для визнання правочину фраудаторним. Якщо позивач не довів сукупність умислу, недобросовісность покупця та реального заподіяння шкоди, суди відмовляють у позові;
наявність у боржника коштів дає можливість стягнення боргу;
сторони бажали настання правових наслідків які передбачені договором купівлі-продажу;
в оспорюваному правочині відсутній корпоративний чи сімейний зв`язок. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 реально бажали настання правових наслідків які передбачені договором купівлі-продажу. Якщо відчуження відбулося на користь сторонньої особи (не родича, не пов`язаної особи), а позивач не надав доказів їхньої змови, то у позові про фраудаторність слід відмовляти.

24 травня 2026 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить:
у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити;
оскаржені рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
заяви позивача про фіктивність договору купівлі-продажу є припущеннями;
позивач намагається використати судовий механізм щоб заволодіти майном ОСОБА_4 і позбавити єдиного житла її малолітніх дітей.

У червні 2026 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_7 подала письмові пояснення, в яких зазначає, що:
в оспорюваному договорі загальна площа житлового будинку 69,5 кв.м., житлова - 38,7 кв. м. Згідно з даними технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Тін-плюс» на замовлення нинішнього власника житлового будинку ОСОБА_4 , станом на 03 жовтня 2024 року загальна площа житлового будинку становить 86,8 кв.м., житлова площа - 47,8 кв.м., що свідчить про перебудову житлового будинку та збільшення його загальної та житлової площі. За таких обставин відсутні правові підстави для двосторонньої реституції спірної квартири на та повернення її до первинної власниці;
доводи позивача про штучне виведення майна з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення виконання зобов`язання є безпідставними та необґрунтованими;
у період з 20 вересня 2023 року до 17 квітня 2024 року ОСОБА_1 не вчиняв будь-яких дій для захисту своїх прав та виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2023 року у справі № 554/12282/22.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

29 травня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2026 року:
у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні відмовлено;
справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2026 року узадоволенні клопотання ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи та участь у судовому засіданні відмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 14 травня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24; від 02 грудня 2025 року у справі № 488/1444/23; від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17; від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19; від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц; від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18; від 28 квітня 2021 року у справі № 263/16179/18.

Фактичні обставини

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2023 року в справі № 554/12282/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110280108), що набрало законної сили 20 вересня 2023 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 29300 дол. США та 3% річних у розмірі 866,96 дол. США, а також витрати на сплату судового збору в сумі 12 405 грн.

17 липня 2024 року державним виконавцем Немишлянського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сокольським М.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №554/12282/22 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики. З метою забезпечення виконання рішення постановою державного виконавця Немишлянського ВДВС у місті Харкові від 17 липня 2024 року було накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_2 . 

Відповідно до листа-відповіді Немишлянського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №68400 від 30 липня 2024 року, наданої на адвокатський запит адвоката Дерев`янченка Я. Ю., у Немишлянському ВДВС перебуває на виконанні вказаний виконавчий лист. Державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника, а також на все рухоме та нерухоме майно боржника. Також направлені запити до установ та організацій, уповноважених здійснювати реєстрацію права власності на окремі види майна та доходи боржника. 23 липня 2024 року державним виконавцем було сформовано платіжну інструкцію №10617 про стягнення з боржника грошових коштів. На депозитний рахунок відділу ДВС 23 липня 2024 року надійшли грошові кошти у розмірі 4 600 грн, у зв`язку з чим ВДВС просить надати відповідні реквізити для перерахування стягнутих коштів на користь стягувача.

Відповідно до довідки Немишлянського ВДВС у місті Харкові №52849 від 24 грудня 2024 року примусове стягнення з ОСОБА_2 за виконавчим листом №554/12282/22 розпочалося з 23 липня 2024 року, та на час видачі довідки стягнуто 11 600 грн.

З договору купівлі-продажу від 09 червня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., реєстровий номер 2107, вбачається, що ОСОБА_2 , як продавець, передала, а ОСОБА_3 , як покупець, прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаному договорі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі статті 655 ЦК України, діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), розуміючи правові наслідки для кожної із сторін, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, волевиявлення правочину вільне і відповідає дійсній внутрішній волі та спрямоване на реальне настання правових наслідків.

Продаж вчинено за 50 000 грн. Сторони підтвердили, що продаж за вказану ціну є дійсним наміром сторін, і не приховують інший порядок розрахунку. Сторонам роз`яснені правові наслідки приховування дійсної продажної ціни. Підписання продавцем цього договору свідчить про проведення з ним розрахунку в повному обсязі і відсутність будь-яких претензій фінансового характеру до покупця. Також сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину (пункт 3 договору).

Відповідно до пункту 4 договору відчужувана нерухомість на час укладення договору нікому не продана, не подарована, не внесена до статутного фонду юридичної особи, не відчужена у будь-який інший спосіб, під забороною (арештом) не знаходиться, спору по ній немає, треті особи прав до цього майна не мають, сервітут відсутній, під заставою (в тому числі податковою) не перебуває. Відсутність заборон, іпотек та інших обтяжень підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з даними договору на земельній ділянці розташовано житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 69,5 кв. м, житловою площею 38.7 кв. м, та надвірні будівлі. Вказана площа будинку співпадає з площею, зазначеною у технічному паспорті, виготовленому на замовлення ОСОБА_2 17 серпня 2017 року.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 15 серпня 2024 року власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 . Право власності останньої зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 29 липня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., зареєстровано за №3782.

Згідно з розпискою, написаною ОСОБА_3 та датованою 29 липня 2024 року, остання отримала від ОСОБА_4 еквівалент восьми тисяч дев`ятиста п`ятидесяти дол. США, в рахунок вартості будівельних матеріалів, які знаходяться у будинку, який є предметом договору купівлі-продажу.

У вказаному договорі вказана загальна площа житлового будинку - 69,5 кв.м., житлова - 38,7 кв. м. 

При цьому згідно з даними технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Тін-плюс» на замовлення нинішнього власника житлового будинку ОСОБА_4 , станом на 03 жовтня 2024 року, загальна площа житлового будинку становить 86,8 кв. м, житлова площа - 47,8 кв. м, що свідчить про перебудову житлового будинку та збільшення його загальної та житлової площі.

Відповідно до даних витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 , складає 86,8 кв. м, а житлова площа 47,8 кв. м.

Станом на 01 листопада 2024 року зареєстрованими у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , були ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позиція Верховного Суду

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: 
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; 
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. 
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

У пункті 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) вказано, що Велика Палата Верховного Суду відступає від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Касаційний суд підкреслює, що:
відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24), пункт 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25));
мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23));
тлумачення статті 220 ЦК України свідчить, що рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. І, відповідно, не виключається визнання договору недійсним, який був визнаний дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення, як такого, що вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір). Приватно-правовий інструментарій (зокрема, визнання договору дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18));
для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (провадження № 61-13665св24));
цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за договором. Боржник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї невістки після настання строку повернення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору (зокрема після настання строку повернення боргу); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові. Наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, невістка, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року в справі № 347/721/22 (провадження № 61-17527св24));
позов про оспорення правочину є споконвічно приватною конструкцією і «покликаний» не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Цей спосіб захисту орієнтований на його використання для «знищення» такого юридичного факту як договір (правочин); на рівні приватноправових норм не міститься обов`язку поєднувати позов про оспорювання правочину фраудаторного правочину із іншою позовною вимогою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2025 року в справі № 756/19178/21 (провадження № 61-7109св25));
застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) вимогою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24));
універсального характеру для кваліфікації правочину як вчиненого на шкоду кредитору набула така «формула»: пункт 6 статті 3 ЦК України + статті 13 ЦК України = фраудаторність правочину (див. ухвалу Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 18 травня 2026 року в справі № 698/476/25 (провадження № 61-6522ск26)).

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що:
«очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».

Велика Палата Верховного Суду вказала, що:
необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорення фраудаторних правочинів;
недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб;
метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину;
належним способом захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. пункти 138 - 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що:

(1) ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у справі № 554/12282/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111489641) клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про направлення справи за заявою відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення до Фрунзенського районного суду м. Харкова за підсудністю залишено без задоволення. В ухвалі вказано, що: участь в судовому засідання приймала представник заявника-відповідача - ОСОБА_3; в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 просила направити справу про перегляд заочного рішення до Фрунзенського районного суду м. Харкова за підсудністю у зв`язку з відновленням його роботи, дана категорія справ розглядається за місцем реєстрації відповідача.

(2) ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у справі № 554/12282/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111489642) заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення. В ухвалі вказано, що: участь в судовому засідання приймала представник заявника-відповідача - ОСОБА_3; представник заявника-відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні просила заяву задовольнити, скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку, враховуючи обставини, вказані в заяві про перегляд заочного рішення, договір немає підписів сторін, не долучена розписка про отримання коштів, позичальник немає ліцензії.

Касаційний суд підкреслює, що боржник, який відчужує майно на підставі договору купівлі-продажу на користь свого адвоката після постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви боржника про перегляд заочного рішення, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Касаційний суд вже вказував, що пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24)). Тобто це може бути не тільки пов`язаність через родинні відносини, але й інші, зокрема, цивільні, до яких належать і відносини клієнта (боржник, продавець) та адвоката (покупець).

У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 09 червня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., реєстраційний номер 2107, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, натомість дійсні наміри його учасників полягають у свідомому невиконанні зобов`язань, що виникли у ОСОБА_2 за рішенням суду від 11 квітня 2023 року у справі № 554/12282/22. Позивач вказував, що житловий будинок був єдиним ліквідним майном, за рахунок якого можливо здійснити задоволення вимог кредитора. Метою укладення вказаного договору було штучне виведення майна з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення виконання зобов`язання. При цьому продаж будинку було здійснено за 50 000 грн;
суди встановили, що заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2023 року у справі № 554/12282/22 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 29 300 дол. США та 3% річних у розмірі 866,96 дол. США, а також витрати на сплату судового збору в сумі 12 405 грн;
суди не звернули уваги, що універсального характеру для кваліфікації правочину як вчиненого на шкоду кредитору набула така «формула»: пункт 6 статті 3 ЦК України + статті 13 ЦК України = фраудаторність правочину; застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника); відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника;
з урахуванням встановлених судами обставин та інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника та є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору. До встановлених обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний належать: 
(1) момент вчинення оспорюваного договору (09 червня 2023 року, тобто на наступний день після того, як ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у справі № 554/12282/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111489642) заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення); 
(2) контрагент, з яким боржник вчинив оспорюваний договір (   ОСОБА_3 , яка є адвокатом ОСОБА_2 і 08 червня 2023 року представляла ОСОБА_2 в судовому засіданні Октябрського районного суду м. Полтави). При цьому касаційний суд відхиляє аргументи відзиву на касаційну скаргу щодо відсутності зв`язку між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не є родичами чи пов`язаними особами. Касаційний суд вже вказував, що пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин, може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин, можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24)). Тобто це може бути не тільки пов`язаність через родинні відносини, але й інші, зокрема, цивільні, до яких належать і відносини клієнта (боржник, продавець) та адвоката (покупець).  ОСОБА_3 як адвокат ОСОБА_2 була обізнана про ухвалення заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2023 року у справі № 554/12282/22 про стягнення коштів, 08 червня 2023 року брала участь у судовому засіданні у справі № 554/12282/22 і вже 09 червня 2023 року, тобто на наступний день вчинила зі своїм клієнтом оспорюваний договір купівлі-продажу; 
(3) ціна продажу житлового будинку (50 000 грн);
(4) боржник, який відчужує майно на підставі договору купівлі-продажу на користь свого адвоката після постановлення ухвали про залишення без задовлення заяви боржника про перегляд заочного рішення, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

За таких обставин суд робить висновок про те, що оспорюваний правочин слід кваліфікувати як фраудаторний. Тому суди зробили неправильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Помилковим є висновок судів про те, що на час укладення оспорюваного договору не існувало жодних заборон відчуження, і це є підставою для відмови в позові.

Касаційний суд підкреслює, що відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24), пункт 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25));

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити; оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання: позову у розмірі 969,96 грн (т. 1, а. с. 1), апеляційної скарги у розмірі 1 453,44 (т. 2, а. с. 10) та касаційної скарги у розмірі 1 937,92 грн. З урахуванням задоволення позову, з відповідачів на користь позивача належить стягнути сплачений судовий збір у рівних частинах.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Володимир Вікторович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 червня 2023 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовніром Володимиром Вікторовичем за реєстраційним № 2107.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 180,66 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 180,66 грн судового збору.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року та постанова Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко