Справа № 369/1690/26
Провадження № 2/369/9211/26
РІШЕННЯ
Іменем України

18.05.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: 
головуючого судді Янченка А.В., 
при секретарі судового засідання Лисяк К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/1690/26 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амеда Барселона» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и в:

У лютому 2026 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амеда Барселона» (далі – Відповідач) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, згідно якого просила суд: 
- визнати незаконними дії ТОВ «Амеда Барселона» щодо недопуску ОСОБА_1 до роботи та виключення її з графіка змін у період з 07.12.2025 року по 06.01.2026 року;
- визнати незаконним та скасувати Наказ № АБ-3к/тр-0000000209 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , амбулаторне відділення (Барселона), посада лікар-акушер-гінеколог на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; 
- визнати незаконним та скасувати Наказ № АБ-4к/тр-0000000210 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , амбулаторне відділення (Барселона), посада - лікар з ультразвукової діагностики на підставі п.4 ст.40 КЗпП України;
- поновити позивача на роботі на посадах лікаря-акушер-гінеколога за сумісництвом та лікаря з ультразвукової діагностики за сумісництвом амбулаторного відділення ТОВ «Амеда Барселона»;
- стягнути з ТОВ «Амеда Барселона» (ЄДРПОУ 43815010) на користь позивача середній заробіток за період незаконного вимушеного недопуску до роботи з вини роботодавця з 07.12.2025 року по 06.01.2026 року - 8986,11 грн.;
- стягнути з ТОВ «Амеда Барселона» (ЄДРПОУ 43815010) на користь позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 07 січня 2026 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі , виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 427,91 грн.; 
- стягнути з ТОВ «Амеда Барселона» на користь позивача 10 000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди; 
- стягнути з ТОВ «Амеда Барселона» (код ЄДРПОУ 43815010) на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 11.12.2025 року в месенджері Вайбер позивач отримала повідомлення від відповідача з вимогою з`явитися до відділення та написати заяву на звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), без надання будь-яких правових роз`яснень та без зазначення підстав для такого звільнення.
У грудні 2025 року відповідач в односторонньому порядку, без попередження, без законних підстав та без видання відповідного наказу, скасував мій графік роботи в медичній клініці «Амеда Барселона», фактично усунувши позивача від виконання трудових обов`язків, що є порушенням вимог законодавства про працю, зокрема, ст. 29 КЗпП України, та свідчить про недопуск до роботи.
Водночас з кінця листопада та в грудні 2025 року на роботу було прийнято двох лікарів- акушер-гінекологів. Зазначені обставини свідчать про наявність у відповідача умислу щодо подальшого звільнення позивача та створення штучних умов для формального звинувачення у «прогулі», за відсутності фактичного доступу до виконання трудових обов`язків.
06.01.2026 року у день свого звільнення, позивач особисто звернулася до відповідача із письмовою заявою про надання їй графіка роботи на січень 2026 року, що підтверджує її намір та бажання виконувати трудові обов`язки та відсутність умислу на прогул. Проте замість надання графіка роботи та відповідних роз`яснень відповідачем було прийнято рішення про її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП без дотримання передбаченої законом процедури. 
Керівництво ТОВ «Амеда Барселона» попередньо висувало вимогу щодо звільнення позивача за угодою сторін, а після відмови реалізувало намір звільнення «за статтею». Прийняття на роботу нових працівників на аналогічні посади безпосередньо перед звільненням позивача підтверджує, що фактичною підставою був не «прогул», а суб`єктивне бажання роботодавця замінити працівника, що є порушенням гарантій трудових прав та вимог законодавства про працю. 
06.01.2026 року відповідач створив накази про звільнення:
1. Наказ № АБ-3к/тр-0000000209 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , амбулаторне відділення (Барселона), посада лікар-акушер-гінеколог п. 4 ст. 40 КЗпП України.
2. Наказ № АБ-4к/тр-0000000210 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , амбулаторне відділення (Барселона) , посада лікар з ультразвукової діагностики п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Позивач вважає, що відповідачем було грубо порушено процедуру звільнення за прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП).
Зокрема всупереч вимогам ст. 149 КЗпП України, у позивача не було витребувано письмові пояснення щодо причин відсутності. З Актом про відсутність на робочому місці позивача також ознайомлено не було. 
06.01.2026 року позивач письмово звернулася до відповідача з вимогою надати роз`яснення щодо причин звільнення. Станом на дату подання позову відповіді позивача не отримала.
Накази про звільнення позивача не містять складу дисциплінарного проступку, оскільки в них не зазначено, в чому саме полягало порушення, коли воно відбулося та якими доказами підтверджується. 
Як посилається позивач, згідно з практикою Верховного Суду, наказ про звільнення має бути конкретизованим, відповідаючим вимогам закону щодо оформлення наказів про дисциплінарні стягнення. Зокрема, у графі "Підстави" порожньо, роботодавець не зафіксував факту правопорушення належним чином, не зазначено жодного документа акта, доповідної записки чи пояснювальної, дати правопорушення), що свідчить про відсутність у відповідача будь-яких доказів мого "прогулу" на момент видання наказу. Відсутність посилання на конкретні дати нібито здійсненого прогулу позбавляє накази юридичної сили.
Будь-яких вимог надати пояснення щодо «прогулів» у грудні та січні від керівництва не надходило, що підтверджує відсутність законної процедури звільнення та свідчить про помсту за відмову позивача звільнятися «за угодою сторін».
Вимушений прогул — це час, коли працівник не працював не з власної вини, а через незаконні дії роботодавця, зокрема:
- незаконне відсторонення від роботи,
- недопущення до роботи,
- створення умов, які унеможливлюють виконання трудових обов`язків,
- незаконне звільнення.
Оскільки робота позивача має характер прийому пацієнтів за графіком, який формує відповідач, моє усунення від роботи відбулося шляхом невизначення робочих годин у графіку та ненадання робочого місця (кабінету), саме роботодавець зобов`язаний забезпечити позивача роботою та робочим місцем (ст. 21 КЗпП). Якщо позивача не включили в графік, відмінили запис пацієнтів та не надали кабінет — це не позивача «прогуляла», а роботодавець не виконав свій обов`язок надати роботу. Це свідчить про відсутність вини позивача у не з`явлені на роботі. Прогул — це коли є робота, немає працівника, у випадку позивача — є працівник, але роботодавцем не надано робоче місце та робота.
Для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП) потрібні докази вини та дотримання процедури:
1. Документально фіксується факт прогулу в Акті, який підписують особи, що можуть підтвердити факт відсутності працівника на роботі понад 3 години протягом робочого дня, має бути чітко вказана дата та час.
2. Ознайомлення працівника з Актом відсутності на роботі під підпис та пояснювальна працівника (ст. 149 КЗпП України) Якщо працівник відмовляється — про це складається окремий акт.
Відповідачем не ознайомлено позивача з актом відсутності позивача на роботі.
06.01.2026 року та 14.01.2026 року позивач письмово зверталася до відповідача з проханням надати позивачу роз`яснення з приводу якого прогулу позивача звільнили, надати в письмовому вигляді графік роботи позивача в грудні 2025р та в січні 2026р, надати позивачу копію Акта відсутності на роботі - на день подання позовної заяви позивач не отримала.
Позивач працює за сумісництвом, графік прийомів є єдиним документом, що визначає її робочий час. Оскільки відповідач не ознайомлював позивача під підпис із жодним графіком роботи на грудень 2025 року та січень 2026 року, а в подальшому взагалі вилучив її прізвище з електронного розкладу програми Elex (що підтверджується доданими скриншотами), позивач була позбавлена можливості знати свій робочий час та виконувати трудові обов`язки. Відповідач не надав жодного доказу того, що позивач була належним чином повідомлена про необхідність бути на робочому місці у конкретні дні та години, які він безпідставно вважає «прогулом».
Позивач стверджує, що факту прогулу не було. На момент її звільнення Акт про відсутність на робочому місці не складався, позивачу для ознайомлення не надавався, а письмові пояснення (у порушення ст. 149 КЗпП України) у позивача не витребовувалися. Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул не може бути застосоване до працівника, якому роботодавець навмисно не надав можливості працювати.
На підтвердження факту незаконного усунення позивача від роботи позивач додала скриншоти робочого чату клініки «Наша улюблена Барселона» з месенджера Viber, де у грудні 2025 року графік прийомів позивача було видалено без будь-яких наказів чи попереджень.
На підставі викладеного, позивач звернулася з позовом до суду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.02.2026 року відкрито позовне провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.
Учасники справи не заперечили щодо такого порядку розгляду справи. Своїх заперечень до суду не направили.
13.04.2026 року судом отримано відзив представника відповідача на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що лікар ОСОБА_1 працювала в Товаристві обмеженою відповідальністю «Амеда Барселона». 
Протягом другої половини 2025 року позивач неодноразово порушувала етику спілкування з пацієнтами та ключові засади медичної деонтології. 
11.07.2026 року відповідач отримав такий відзив від пацієнта ОСОБА_2 «неуважна до пацієнта, замість того щоб слухати скарги вона налаштовувала апарат і говорила що їй тут не дуже зручно працювати, що вже викликає сумнів, не відповіла чітко на запитання, списала все на “стрес”, “вірус”, без конкретики. На запитання щодо мого віку сказала що вже такий вік що пора планувати вагітність. Такі висловлювання - неприйнятні й непрофесійні. Після прийому залишилось повне відчуття даремно витраченого часу. Довіри до висновків немає, доведеться йти на повторне обстеження до іншого лікаря.».
25.08.2025 року пацієнт ОСОБА_3 адміністрації відповідача повідомила «Лікар взагалі не має права приймати пацієнтів! Прийшла з вагітністю на дуже малому терміні, лікар просто безтактно повідомила, що вагітність завмерла, і що якщо я не прийму рішення мене заберуть швидкою в Боярку! Я взагалі не розумію, як лікар, розуміючи, що вагітним не можна нервувати, і коли бачить проблему, замість того, щоб відправити ще на повторні обстеження, ставить діагноз кричучи на весь коридор клініки: «лікарі не помиляються»! Це був мій перший візит в амеду! Більше ні ногою в вашу клініку! Нікому не пораджу пережити той стрес, який мені цей лікар завдав!». Отже після отримання чергової скарги від ОСОБА_4 «лікар надав хибну інформацію щодо відхилень у плоду, вів себе некоректно та бестактно». 
Після кожної отриманої рекламації (скарги) на дії позивача від пацієнтів, завідувач амбулаторного відділення або медичний директор відповідача проводив дисциплінарні бесіди з приводу обов`язку неухильного дотримання принципів медичної деонтології та коректного спілкування з пацієнтами. Кожен раз після проведення бесід позивач обіцяв дотримуватися етичних норм та трудової дисципліни.
Враховуючи вище викладені обставини виконання трудових обов`язків позивача, керуючись частиною 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) позивачу було запропоновано позивачем припинити трудові відносини за згодою сторін, однак позивач не надала жодної відповіді стосовно даної пропозиції.
Відповідно до графіку роботи за грудень 2025 року, 07.12.2025 року, 09.12.2025 року та 14.09.2025 року були робочими днями відповідача з графіком роботи з 8:00 до 20:00 годин. Однак в ці дні, по невідомих для відповідача причинах, позивач не з`явився на своє робоче місце для виконання трудових обов`язків, за адресою: село Софіївська Борщагівка, вулиця Петрівська, будинок 1. 
Позивач не повідомив будь-яким способом поважність причин відсутності на робочому місці. У вказані дні, безпосередній керівник позивача, завідувач амбулаторного відділення ОСОБА_5 в присутності касирів ТОВ «Амеди Барселона» ОСОБА_6 намагалися зв`язатися з позивачем засобами телефонного зв`язку, однак успіху не мали, оскільки позивач не відповіла на жодний телефонний дзвінок керівництва. Ці обставини встановлені в Акті про відсутність працівника на робочому місці від 15.12.2025 року. 
В позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що в грудні 2025 року в односторонньому порядку їй було скасовано графік роботи, що означає усунення від виконання трудових обов`язків та свідчить про недопуск до роботи. Однак це не відповідає дійсності, оскільки жодного розпорядчого документу про скасування та або зміни графіку роботи позивача у грудні 2025 року або документу з аналогічним змістом відповідачем видано не було. Навпаки, позивач неодноразова намагався зв`язатися з позивачем для з`ясування причин відсутності на робочому місці. 
Позивач також помиляється в своїх висновках стосовно того, що прийняття на роботу нових працівників на посаду лікаря акушера-гінеколога свідчить про наявність умислу щодо подальшого звільнення позивача та звинувачень в прогулі. По-перше працівники на посаду лікаря акушера – гінеколога були прийняті 18.11.2025 року та 29.11.2025 року, відповідно до Наказу АБ-76к/тр-0000000291 та Наказу АБ-76к/тр-0000000293, тобто після затвердження графіку роботи позивача на грудень 2025 року в період коли позивач належним чином виконувала трудові обов`язки. А по-друге прийняття на роботу працівників на аналогічні посади ніяк не впливають на те, що позивач вчинила прогул. 
Позивач стверджує, що було грубо порушено процедуру звільнення за прогул, а саме не було витребувано письмових пояснень щодо причин відсутності позивача, однак це не так з огляду на наступне. 06.01.2026 року позивач прибула в офіс до відповідача на зустріч з директором відповідача. На цій зустрічі позивачу було запропоновано надати пояснення відсутності на робочому місці, позивачу надавався для ознайомлення Акт відсутності працівника на робочому місці від 15.12.2025 року, та накази АБ-3к/тр -0000000209, АБ-4к/тр -0000000210 про припинення трудового договору. Однак позивач категорично відмовилась під підпис знайомитися з запропонованими документами, про що на них були зроблені відповідні записи.
З приводу порушення строків розрахунків при звільненні. Стаття 116 КЗпП передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Дійсно розрахункові виплати при звільненні позивача були здійснені 07.01.2026 року. Так як 06.01.2026 року відповідач не працювала і в цей день пред`явила вимогу про розрахунок, у відповідності з статтею 116 КЗпП на наступний день були здійснені відповідні розрахункові виплати при звільненні позивача.
З приводу виплати середнього заробітку за час недопуску до роботи вимушеного прогулу. Оскільки позивача було звільнено відповідно до норм чинного трудового законодавства, на підставі частини 4 статті 40 КЗпП, керуючись статтями 47, 83, 116, 148 КЗпП, вимога позивача про виплату середнього заробітку за час недопуску до роботи і вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, оскільки ні недопуску до робочого місця ні факту вимушеного прогулу не мали місця. 
Крім того, позивач просить відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Ці вимоги безпідставні та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Позивач вказує наявність моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення. Відповідач переконаний, що звільнення позивача відповідає вимогам чинного законодавства, та є абсолютно законим, з підстав викладених вище у відзиві на позов. Жодних трудових прав позивача відповідач не порушив, а це є обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди працівнику відповідно до статті 237-1 КЗпП. 
Позивач стверджує, що дії відповідача завдали шкоди професійній та діловій репутації лікаря, створило ризик втрати довіри пацієнтів, ускладнило можливість працевлаштуватися на іншій роботі. Однак, інформація про особливості припинення трудових відносин між Сторонами даного спору має непублічний характер. Жоден пацієнт або можливий роботодавець не дізнався про звільнення позивача з посади саме за прогул. Відповідачем навіть не було зроблено запису в трудову книгу відповідача про підстави звільнення, що могло б свідчити про обставини припинення трудових відносин, оскільки позивач працювала на умовах сумісництва та не надавала оригінал трудової книги відповідачу.
Позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували наявності та розмір моральної шкоди. В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено «Відповідно до статті 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.».
На підставі викладеного, представник відповідача просив суд відмовити повністю у позовних вимогах ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амеда Барселона» про визнання незаконних дій щодо недопуску до роботи та виключенню з графіку змін, визнання незаконними та скасування наказів АБ-3к/тр-0000000209 та АБ-4к/тр-0000000210 про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку на період незаконного вимушеного недопуску до роботи, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та стягнення судових витрат. 
24.04.2026 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої остання просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити позивача на роботі на посадах лікаря-акушер-гінеколога та лікаря з ультразвукової діагностики, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час незаконного відсторонення від роботи та вимушеного прогулу (з 07.12.2025 року до дня винесення рішення суду), стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн за грубе порушення трудових прав та паплюження професійної репутації лікаря з 37-річним стажем.
У відповіді на відзив від 09 квітня 2026 року ОСОБА_1 зазначила, що відповідач був зобов`язаний повідомити її до 06.12.2022 р. про скорочення їх посад та можливе наступне вивільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, проте всупереч підпункту 3.1. пункту 3 наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» від 30.11.2022 р. № 301 «Про забезпечення виконання наказу НАК «Нафтогаз України» від 03.11.2022 р. № 224» повідомило лише 15.12.2022 р.
Позивачка наголошує на маніпулятивності тверджень відповідача у першому пункті відзиву та такими, що не мають юридичного значення для суті спору.
Також, позивач спростовує заперечення відповідача про нібито наявність прогулів 07.12.2025 року, 09.12.2025 року та 14.12.2025 року, вважає їх завідомо неправдивими. 
Відповідач не надав суду жодного доказу того, що позивач була ознайомлена під підпис із тим варіантом графіка, на який вони посилаються.
Відповідач стверджує, що намагався зв`язатися з позивачем, але це неправда. Жодних повідомлень у Viber чи телефонних дзвінків 07.12, 09.12 чи 14.12 з питанням «Чому ви не на роботі?» від завідуючої не надходило, що було б логічною реакцією при реальному прогулі лікаря, до якого записані пацієнти. Це ще раз доводить, що акти про відсутність були складені пізніше «заднім числом».
Твердження про прогул 14.12., на думку позивача є особливо цинічним. Після повідомлення завідуючої від 11.12 про необхідність звільнення, у робочому чаті Viber «Наша улюблена Барселона» ввечері 13.12.2025 р. було опубліковано фото щоденного графіка на наступний день. У цьому графіку прийом позивача був скасований. Оскільки позивач працюэ за сумісництвом, вона діяла відповідно до оперативного планування адміністрації, оприлюдненого в чаті.
Позивач вважає надані відповідачем копії наказів про прийняття на роботу лікарів ОСОБА_7 (18.11.2025) та ОСОБА_8 (28.11.2025) є беззаперечним доказом того, що відповідач заздалегідь планував звільнення позивача з метою звільнення робочого місця для нових працівників. Це спростовує раптовість виникнення «дисциплінарного проступку» і вказує на упередженість адміністрації.
Згідно позиції позивача хибним є твердження відповідача, що на роботу нові лікарі були прийняті після затвердження графіка роботи позивача на грудень 2025 року. Позивач 30.11.2025 року в програмі Elex зафіксувала в грудні тільки 2 прийоми: 06.12.2025р та 14.12.2025 р, всього 2 прийоми за 2 тижня замість звичайних 6-7 прийомів за 2 тижні, на всі дні в графіку прийомів були розписані нові лікарі. Тільки 06.12.2025 року, будучи на прийомі позивач переписала з програми Elex свій графік роботи грудень 2025 року на 9 прийомів замість звичайних 12-15 в місяць. 
Позивач вважає, що порушення її конституційного права на працю призвело до втрати стабільного доходу у пенсійному віці, що спричинило стан постійної тривоги, невпевненості та соціальної незахищеності. Психологічний тиск (вимоги написати заяву «за угодою», раптове скасування мого графіка в Viber, заміна позивача новими лікарями) грубо принизили її гідність як працівника.
Заперечення на відповідь на відзив до суду від відповідача не надійшли, а відтак суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на подачу до суду означеної заяви по суті.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що 06.03.2024 року ОСОБА_9 прийнято на роботу на посаду лікаря з ультразвукової діагностики Медичного центру (Барселона) з 09.03.2024 року, що підтверджується доданим до позовної заяви наказом (розпорядження) Товариства з обмеженою відповідальністю «Амеда Барселона» № АБ-97 к/тр1-0000000209 від 06.03.2024 року.
Крім того, 06.03.2024 року ОСОБА_9 прийнято на роботу на посаду лікаря акушера-гінеколога Медичного центру (Барселона) з 09.03.2024 року, що підтверджується доданим до позовної заяви наказом (розпорядження) Товариства з обмеженою відповідальністю «Амеда Барселона» № АБ-98/1 к/тр-0000000210 від 06.03.2024 року.
Наказом (розпорядження) № АБ-3к/тр-0000000209 від 06.01.2026 року вирішено звільнити з 06.01.2026 року ОСОБА_1 з посади лікаря акушера-гінеколога Амбулаторного відділення (Барселона) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Наказом (розпорядження) № АБ-4к/тр-0000000210 від 06.01.2026 року вирішено звільнити з 06.01.2026 року ОСОБА_1 з посади лікаря з ультразвукової діагностики Амбулаторного відділення (Барселона) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Як зазначає представник відповідача та як встановлено судом, а також не спростовано позивачем відповідно до графіку роботи за грудень 2025 року, 07.12.2025 року, 09.12.2025 року та 14.09.2025 року були робочими днями відповідача з графіком роботи з 8:00 до 20:00 годин. Однак в ці дні, по невідомих для відповідача причинах, позивач не з`явився на своє робоче місце для виконання трудових обов`язків, за адресою: Київська область, село Софіївська Борщагівка, вулиця Петрівська, будинок 1. 
Позивач не повідомив будь-яким способом поважність причин відсутності на робочому місці. У вказані дні, безпосередній керівник позивача, завідувач амбулаторного відділення ОСОБА_5 в присутності касирів ТОВ «Амеди Барселона» ОСОБА_6 намагалися зв`язатися з позивачем засобами телефонного зв`язку, однак успіху не мали, оскільки позивач не відповіла на жодний телефонний дзвінок керівництва. Ці обставини встановлені в Акті про відсутність працівника на робочому місці від 15.12.2025 року. 
В позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що в грудні 2025 року в односторонньому порядку їй було скасовано графік роботи, що означає усунення від виконання трудових обов`язків та свідчить про недопуск до роботи. Однак це не відповідає дійсності, оскільки жодного розпорядчого документу про скасування та або зміни графіку роботи позивача у грудні 2025 року або документу з аналогічним змістом відповідачем видано не було. Навпаки, позивач неодноразово намагався зв`язатися з позивачем для з`ясування причин відсутності на робочому місці. 
Позивач також помиляється в своїх висновках стосовно того, що прийняття на роботу нових працівників на посаду лікаря акушера-гінеколога свідчить про наявність умислу щодо подальшого звільнення позивача та звинувачень в прогулі. По-перше працівники на посаду лікаря акушера – гінеколога були прийняті 18.11.2025 року та 29.11.2025 року, відповідно до Наказу АБ-76к/тр-0000000291 та Наказу АБ-76к/тр-0000000293, тобто після затвердження графіку роботи позивача на грудень 2025 року в період коли позивач належним чином виконувала трудові обов`язки. А по-друге прийняття на роботу працівників на аналогічні посади ніяк не впливають на те, що позивач вчинила прогул. 
Позивач стверджує, що було грубо порушено процедуру звільнення за прогул, а саме не було витребувано письмових пояснень щодо причин відсутності позивача, однак ці доводи є помилквомим з огляду на наступне. 
06.01.2026 року позивач прибула в офіс до відповідача на зустріч з директором відповідача. На цій зустрічі позивачу було запропоновано надати пояснення відсутності на робочому місці, позивачу надавався для ознайомлення Акт відсутності працівника на робочому місці від 15.12.2025 року, та накази АБ-3к/тр -0000000209, АБ-4к/тр -0000000210 про припинення трудового договору. Однак позивач категорично відмовилась під підпис знайомитися з запропонованими документами, про що на них були зроблені відповідні записи.
З приводу порушення строків розрахунків при звільненні. Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Дійсно розрахункові виплати при звільненні позивача були здійснені 07.01.2026 року. Так як 06.01.2026 року відповідач не працювала і в цей день пред`явила вимогу про розрахунок, у відповідності з статтею 116 КЗпП України на наступний день були здійснені відповідні розрахункові виплати при звільненні позивача.
З приводу виплати середнього заробітку за час недопуску до роботи вимушеного прогулу. Оскільки позивача було звільнено відповідно до норм чинного трудового законодавства, на підставі частини 4 статті 40 КЗпП України, керуючись статтями 47, 83, 116, 148 КЗпП України, вимога позивача про виплату середнього заробітку за час недопуску до роботи і вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, оскільки ні недопуску до робочого місця ні факту вимушеного прогулу не мали місця. 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вважає, що її звільнення є незаконним. 
Під час ухвалення рішення на суд покладено обов`язок вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно із частинами 1-3 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю,
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Таким чином, твердження позивача щодо наявності підстав для задоволення позову не доведено та спростовується доказами, які містяться у матеріалах справи.
Досліджуючи обставини справи, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами відповідача, що при звільненні позивача було повністю дотримано всі процедурні вимоги законодавства, що підтверджується дослідженими судом доказами:
Таким чином, ТОВ «Амеда Барселона» належно виконало всі законодавчі вимоги при звільненні позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом.
Посилання представника відповідача у своєму відзиві на позов на численні скарги пацієнтів на неналежні дії позивача, при виконанні нею своїх трудових обов`язків не підтверджені належними та допустимими доказами, тобто не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/38635/16-ц від 12.10.2020 року вказано, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00).
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). 
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконними дій ТОВ «Амеда Барселона» щодо недопуску ОСОБА_1 до роботи та виключення її з графіка змін у період з 07.12.2025 року по 06.01.2026 року; визнання незаконним та скасування Наказу № АБ-3к/тр-0000000209 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , амбулаторне відділення (Барселона), посада лікар-акушер-гінеколог на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; визнання незаконним та скасування Наказу № АБ-4к/тр-0000000210 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , амбулаторне відділення (Барселона), посада - лікар з ультразвукової діагностики на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; поновлення позивача на роботі на посадах лікаря-акушер-гінеколога за сумісництвом та лікаря з ультразвукової діагностики за сумісництвом амбулаторного відділення ТОВ «Амеда Барселона» не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню судом. 
За умови визнання вказаних вище позовних вимог необґрунтованими, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ «Амеда Барселона» (ЄДРПОУ 43815010) на користь позивача середній заробіток за період незаконного вимушеного недопуску до роботи з вини роботодавця з 07.12.2025 року по 06.01.2026 року - 8986,11 грн.; стягнення з ТОВ «Амеда Барселона» (ЄДРПОУ 43815010) на користь позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 07 січня 2026 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 427,91 грн. 
Щодо підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн, суд дійшов наступного висновку.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Оскільки за результатами розгляду позовних вимог по суті суд дійшов висновку про відсутність порушень трудових прав позивача її колишнім роботодавцем, то відповідно відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та повну відмову у їх задоволенні.
Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амеда Барселона» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу – відмовити у повному обсязі.
Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 18.05.2026 року.

Суддя   А.В. Янченко