справа № 372/772/21 головуючий у суді І інстанції Висоцька Г.В.
провадження № 22-ц/824/5895/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Аваєвою Наталією Валеріївною на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року, та на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обухівської міської ради Київської області, Григорівської сільської ради в особі голови комісії з припинення Клочко Сергія Миколайовича про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , Обухівської міської ради Київської області, Григорівської сільської ради в особі голови комісії з припинення Клочко С.М/ в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог від 12 липня 2021 року та заяви про уточнення позовних вимог від 20 січня 2025 року, остаточно просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року №110.6.VІІ про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 , передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,17 га (кадастровий номер 3223182001:01:026:0017);
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 площею 0,17 га (номер запису про право власності 14318211), проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Мельник М.В. індексний номер 29413491 від 26 квітня 2016 року;
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні проходом (стежкою) загального користування, яка проходить між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, має площу 0,0016 гектарів, загальну довжину 19,93 метра, ширину 0,8 метра, координати поворотних точок: №1 - Х 5537120,94, Y 3380386.76, №2 - Х 5537120,789, Y 3380387,547, №3 - Х 5537106,858, Y 3380384,305, №4 - X 5537107,27, Y 3380378,058, №5 - X 5537108.07, Y 3380377,98, №6 - X 5537107,7, Y 3380383,68, підлягає реєстрації в Державному земельному кадастрі як земельна ділянка загального користування комунальної власності Обухівської міської ради, а також демонтувати огорожу і бетонний фундамент, що розташовані на цій стежці.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що рішенням виконкому Григорівської сільської ради народних депутатів ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку, що складалась з двох частин. 23 жовтня 2002 року рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 було затверджено за позивачем та батьком відповідача ( ОСОБА_3 ) земельні ділянки 0,0116 га та 0,17 га відповідно з правом приватизації. Рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 вирішено залишити існуючу стежку шириною 80 см у загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Позивач зареєстрував за собою право власності на власний житловий будинок з допоміжними спорудами та дві земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Від домогосподарства позивача, яке розташоване на одній земельній ділянці до його іншої земельної ділянки був прохід (стежка) загального користування, яка проходить повз господарства відповідача по земельній ділянці. Позивач та його родичі, сусіди користувалися даним проходом (стежкою) для того щоб потрапити з земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння до земельної ділянки, яка використовується позивачем для підсобного господарства, зокрема для проїзду і проходу з господарським інвентарем до своєї земельної ділянки. Рішенням Григорівської сільської ради від 23 жовтня 2008 року було встановлено загальне користування стежкою без права її приватизації. Позивачу стало відомо, що відповідач зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 за адресою: АДРЕСА_2 до якої включено прохід (стежку) загального користування, що не підлягала приватизації. Відповідач відгородив парканом спільну криницю, яка знаходилася на земельній ділянці та почав будувати паркан, щоб перекрити прохід позивачу до городу, який розташовано на земельної ділянки з кадастровим 3223182001:01:026:0021. На будь-які звернення щодо стежки загального користування, відповідач реагує агресивно. На даний час відповідач чинить перешкоди у користуванні проходом (стежкою) загального користування, посилаючись на приватизацію ним проходу (стежки) загального користування, що призводить до незручностей і порушення права позивача. Зокрема, на межі між земельними ділянками позивача встановлено огорожу шляхом облаштування фундаменту та встановлення металічних опор, з`єднаних між собою, в зв`язку із чим унеможливлюється прохід. Відповідач відмовив позивачу у встановленні сервітуту на його земельній ділянці, від міни (обміну) земельними ділянками відмовляється. Скасування права відповідача на земельну ділянку з кадастровим 3223182001:01:026:0017 не перешкоджає останньому в реалізації його прав на земельну ділянку в подальшому з урахуванням земельного законодавства, дотриманням добросусідства.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2021 року застосовано у справі заходи забезпечення позову, а саме: заборонено ОСОБА_2 та іншим особам вчиняти дії, щодо поділу чи об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017; заборонено суб`єктам державної реєстрації прав (державним кадастровим реєстраторам, реєстраторам речових прав на нерухоме майно) вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації земельної/земельних ділянки/ ділянок, які сформовані за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017; заборонено ОСОБА_2 та іншим особам вчиняти дії на земельній ділянці з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, а саме: встановлювати огорожі, фундамент, що обмежують прохід на стежці (проході) між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, яка виділена п. 4 рішення виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 у загальне користування.
20 травня 2025 року на адресу суду надійшов відзив від Обухівської міської ради Київської області, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 07 лютого 1995 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Григорівської сільської ради від 04 вересня 2002 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . На вказаній земельній ділянці розташовано належно зареєстрований житловий будинок із господарськими спорудами, який успадкував відповідач як єдиний спадкоємець за заповітом. Рішенням Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року справа №372/2264/15-ц за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом було визнано право на оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,17 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Дане рішення не оскаржувалось в судовому порядку. Рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району №110.6.VII від 21 квітня 2016 року відповідно до рішення Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року, ОСОБА_2 передано земельну ділянку загальною площею 0,17 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд. На даний час відповідачем земельна ділянка використовується за цільовим призначенням з дотриманням вимог ст. 91 ЗК України. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачі. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.
31 травня 2025 року представницею позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що відзив не спростовує позиції і обставин, на які посилається позивач при поданні позову. При розробці документації із землеустрою відповідач ОСОБА_4 мав врахувати рішення виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 від 23 жовтня 2002 року та залишити існуючу стежку шириною 80 см у загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як і Григорівська сільська рада при затвердженні документації із землеустрою щодо передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_4 .
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року скасовано заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2021 року, знято заборону із ОСОБА_2 та з інших осіб вчиняти дії, щодо поділу чи об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017; заборону суб`єктів державної реєстрації прав (державним кадастровим реєстраторам, реєстраторам речових прав на нерухоме майно) вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації земельної/земельних ділянки/ ділянок, які сформовані за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017; заборону із ОСОБА_2 та з інших осіб вчиняти дії на земельній ділянці з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, а саме: встановлювати огорожі, фундамент, що обмежують прохід на стежці (проході) між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, яка виділена п.4 рішення виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 63-4 у загальне користування.
Не погодившись із такими рішеннями суду, 17 грудня 2025 року через систему ЄСІТС «Електронний суд» представницею ОСОБА_1 - адвокаткою Аваєвою Наталією Валеріївною було подано апеляційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року, та на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року.
Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції у рішенні Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року, а саме неповне дослідження обставин справи та оцінку доказів у справі.
Так, вважає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою і не досліджено підстави набуття відповідачем прав на земельну ділянку з кадастровим 3223182001:01:026:0017 за адресою: АДРЕСА_2 .
Зокрема посилається на те, що відповідач відгородив парканом спільну криницю, яка знаходилася на земельній ділянці та почав будувати паркан, щоб перекрити прохід позивачу до городу, який розташовано на земельній ділянці з кадастровим 3223182001:01:026:0021. 
На будь-які звернення позивача щодо залишення стежки у загальному користуванні відповідач ОСОБА_2 не реагував та поводив себе агресивно.
Під час дії заборонних приписів згідно ухвали від 16 липня 2021 року у цій справі, відповідач ОСОБА_2 вчиняв дії на земельній ділянці з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, а саме: встановлював огорожу, металічні опори, з`єднуючи їх між собою, чим перекрив повністю прохід по стежці між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, яка виділена п.4 рішення виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 63-4 від 23 жовтня 2002 року у загальне користування, продовжуючи чинити перешкоди позивачу у користуванні проходом (стежкою) загального користування, посилаючись на приватизацію ним цієї стежки. 
Відтак, на думку апелянта, скасування права відповідача на земельну ділянку з кадастровимномером 3223182001:01:026:0017 обґрунтовано тим, що відповідач набув у спадщину земельну ділянку за рішенням суду у справі № 372/2264/15-ц, яка у своїй мотивувальній частині містить недостовірні дані, а саме: посилання на «рішенням Григорівської сільської ради від 04.09.2002 року», яке не має номеру і не існує, а також відповідачем фактично приватизовано стежку, яка залишена у загальному користуванні рішеннями органів самоврядування, які чинні і не скасовувались.
При виготовленні технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 на підставі рішення суду № 372/2264/15-ц не враховано рішень, якими залишено у загальному користуванні стежку між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021 та позивач не погоджував межі на земельну ділянку з кадастровим 3223182001:01:026:0017 відповідачу.
Таким чином, оскаржуване рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року № 110.6.VII, яким затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 та передачу у приватну власність останньому земельної ділянки площею 0,17 га (кадастровий номер 3223182001:01:026:0017) винесене з порушенням прав позивача, оскільки при його винесенні не враховано, те, що технічна документація зроблена без врахування залишення стежки у загальному користуванні.
Реєстрація права власності відповідача, як суміжного землекористувача, на підставі оскаржуваного рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року № 110.6.VII, порушує права позивача на користування стежкою (земельною ділянкою), яка залишена в загальному користуванні.
На думку апелянта, відновлення меж проходу (стежки) загального користування не порушує і не обмежує право відповідача на користування цим проходом (цією стежкою), а скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 площею 0,17 га (номер запису про право власності 14318211), проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Мельник Марини Володимирівни індексний номер 29413491 від 26.04.2016 року, не позбавляє його права на створення іншої технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в якій буде враховано необхідність залишення спірної стежки між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021 у загальному користуванні.
Позивач вважає, що прохід (стежка) залишена у загальному користуванні, не підлягала приватизації згідно земельного законодавства і на підставі раніше прийнятих рішень сільської ради та належала до фонду територіальної громади.
Відповідач ОСОБА_2 , який надавав свої пояснення особисто в судовому засіданні, зазначив, що дійсно була у загальному користуванні стежка між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, але з метою забезпечення цілісності земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, вона ним була приватизована та пояснив, що він набув земельну ділянку, як спадкоємець, тому рішення сільської ради, що стосувались його батька, як спадкодавця, щодо залишення стежки у загальному користуванні його особисто не стосуються.
Таку позицію відповідача не відображено у оскаржуваному судовому рішенні, але вона зафіксована технічними засобами фіксації судових засідань.
Представник відповідача у судових засіданнях посилався на рішення суду у справі № 372/1567/17, в якій ОСОБА_1 намагався встановити сервітут між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021 через земельну ділянку з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, оскільки намагався в інший спосіб, ніж скасування права відповідача, забезпечити собі право на прохід, зазначаючи про те, що на його думку, суд відмовляючи у встановленні сервітуту на земельній ділянці з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 вже вирішив спір.
Таким чином, позивач-апелянт, як особа чиє право у вільному та безперешкодному праві користування проходом (стежкою) загального користування порушено відповідачами в справі, вправі вимагати відновлення свого права та, як наслідок, оскаржувати рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів (Григорівської сільської ради код ЄДРПОУ: 04358862) № 110.6.УН від 21.04.2016 року, щодо затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим 3223182001:01:026:0017, повернення до того становища, яке існувало до реєстрації речових прав за відповідачем, тобто до відновлення проходу (стежки) загального користування, яка на даний час проходить через земельну ділянку відповідача в справі та ним приватизована.
При реєстрації права власності за відповідачем, як підставу виникнення прав реєстратор прийняв рішення Григорівської сільської ради № 110.6/УП від 21.04.2016 року, в якому містилось посилання на «рішення Обухівського райсуду Київської області, яке набрало сили 08.07.2015 року» та витяг з ДЗК про земельну ділянку, який був створений на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 06.10.2015 року.
У судовому рішенні у справі № 372/2264/15-ц, визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом право на оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,17 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (без визначення кадастрового номеру земельної ділянки).
Адвокатка звертає увагу, що технічними матеріалами згідно статті 55 Закону України «Про землеустрій» є технічна документація щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Процедура, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, тобто розробки такої документації, визначено "Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками" затвердженої наказом Держкомзему України від 18 травня 2010 року №376.
У відповідності до пункту 2.1 цієї Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до статті 186 Земельного кодексу України землевпорядної документації, зокрема технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками.
Разом з цим, відповідач ОСОБА_2 на час замовлення технічної документації не мав документу, що посвідчує право на земельну ділянку, як і не мав рішення про передачу чи надання сформованої земельної ділянки.
Право власності (користування) а ні у відповідача ОСОБА_2 , а ні у його спадкодавця не виникло до 2004 року, тому земельна ділянка не вважається сформованою.
У рішенні суду у справі № 372/2264/15-ц встановлено факт набуття спадкодавцем відповідача права на земельну ділянку 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства (рішення від 04.09.2002 року), а ні для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що згідно зазначеного рішення суду є підставою для виготовлення відповідачем виключно проектної документації із землеустрою, з урахуванням того, що новостворена земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, що потребувало відповідних погоджень.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка була розроблена на замовлення відповідача не містить погодження позивачем меж земельної ділянки з кадастровим 3223182001:01:026:0017, оскільки жодних документів про погодження меж відповідачу позивач не підписував.
Підстави відмови позивача у підписанні акту погодження меж було включення в межі земельної ділянки з кадастровим 3223182001:01:026:0017 проходу (стежки) загального користування, що фактично перешкоджає позивачу використовувати його земельні ділянки.
Відтак, позивач вважає, що відповідачем ОСОБА_2 та державним реєстратором (нотаріусом) порушено Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, яка набрала чинності з 01.01.2016 року, оскільки для реєстрації речового права на земельну ділянку з кадастровим 3223182001:01:026:0017 потрібно було дотримуватися норм ст. 328 ЦК України.
Таким чином, апелянт вважає, що при розгляді судової справи не здобуто доказів існування рішення Григорівської сільської ради від 04.09.2002 року про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,17 га та судом відмовлено у витребуванні матеріалів судової справи № 372/2264/15-ц, яке фактично ґрунтується на цьому рішенні Григорівської сільської ради від 04.09.2002 року, що фактично ставить під сумнів його законність.
Так, вказано, що в оскаржуваному судовому рішенні, судом зазначено, що рішенням Григорівської сільської ради від 04.09.2002  ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням, однак, як стверджує апелянт такого рішення не існує (в матеріалах справи не має та судом не досліджувалось).
Також, в оскаржуваному судовому рішенні, судом зазначено, що на вказаній земельній ділянці розташовано належно зареєстрований житловий будинок із господарськими спорудами, що підтверджується технічним паспортом, кадастровим планом, викопіюванням з топографічної карти», але судом не досліджено і не встановлено наявність споруд на спірній стежці, оскільки за координатами стежки, встановленими висновком експерта, відсутнібудь - які житлові чи капітальні споруди.
Таким чином, на думку сторони апелянта в оскаржуваному рішенні висновки суду зводяться до того, що вимоги позивача відповідають встановленню сервітуту, однак такихпозовних вимог у цій справі не заявлено і підстави позову є іншими.
Будь- яких інших висновків суду, щодо заявлених позивачем вимог не має.
З огляду на вище зазначене, на думку сторони апелянта суд першої інстанції фактично не розглянув позовні вимоги, ототожнив своє рішення з рішенням у справі № 372/1567/17, проігнорував належне витребування і дослідження доказів, безпідставно не врахував висновок експертизи.
За таких обставин оскаржуване рішення не може вважатись таким, що відповідає вимогам ст.263 ЦПК України та підлягає скасуванню.
Відтак, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Аваєва Н.В. просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а саме:
- визнати незаконним та скасувати рішення Григорівської сільської ради від 21.04.2016 року №110.6. VII про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,17 га (кадастровий номер 3223182001:01:026:0017);
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 площею 0,17 га (номер запису про право власності 14318211) проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Мельник Марини Володимирівни індексний номер 29413491 від 26.04.2016року;
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні проходом (стежкою) загального користування, яка проходить між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, має площу 0,0016 гектарів, загальну довжину 19,93 метра, ширину 0,8 метра, координати поворотних точок: №1 - Х 5537120,94, Y 3380386.76, №2 - Х 5537120,789, Y 3380387,547, №3 - Х 5537106,858, Y 3380384,305, №4 - X 5537107,27, Y 3380378,058, №5 - X 5537108.07, Y 3380377,98, №6 - X 5537107,7, Y 3380383,68, підлягає реєстрації в Державному земельному кадастрі як земельна ділянка загального користування комунальної власності Обухівської міської ради, а також демонтувати огорожу і бетонний фундамент, що розташовані на цій стежці;
- зобов`язати Обухівську міську раду Київської області (ЄДРПОУ 35161650) виділити із загальної площі земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 у відповідності до п.4 рішення виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 63-4 від 23.10.2002 у загальне користування стежку шириною 80 см між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021 шляхом її поділу.
Крім того, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року зазначила, що додаткове рішення винесене з порушенням ч. 1 ст. 270 ЦПК, якою не передбачено ухвалення додатково рішення, у разі, якщо суд в основному рішенні не вирішив питання про заходи забезпечення позову.
Таким чином, суд порушив процесуальний порядок винесення додаткового рішення, оскільки якщо суд у відповідному, тобто основному, рішенні не скасував заходи забезпечення позову таке питання має вирішуватись за клопотанням зацікавленої сторони в порядку ч.2 ст.158 ЦПК, а не шляхом винесення додаткового рішення.
Відтак, адвокатка просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею- адвокаткою Аваєвою Наталією Валеріївною на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року, та на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обухівської міської ради Київської області, Григорівської сільської ради в особі голови комісії з припинення Клочко Сергія Миколайовича про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
09 лютого 2026 року від представниці Обухівської міської ради Київської області - Хлистун О.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Так, представницею зазначено, що рішенням Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року у справі № 372/2264/15-ц за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом було визнано право на оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,17 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Дане рішення набрало законної сили.
Рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району № 110.6.VII від 21.04.2016 відповідно до рішення Обухівського районного суду від 08.07.2015, ОСОБА_2 передано земельну ділянку загальною площею 0,17 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд.
Крім того, позивач вже звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 щодо встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку для проходу по нібито існуючій стежці у справі № 372/1567/17, у задоволенні якої було відмовлено та залишено в силі апеляційною та касаційними інстанціями.
Щодо висновку експерта від 15.11.2024 № 24/10 за результатами проведення земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 372/772/21, на підставі якого позивач «уточнює» позовні вимоги, експертом не встановлено факту наявності стежки, лише зазначено імовірне (можливе) розташування стежки та її імовірна (можлива) площа.
Враховуючи вищенаведене, рішення Обухівського районного суду Київської області від 04.11.2025 року та додаткове рішення Обухівського районного суду від 17 листопада 2025 року у справі №372/772/21 відповідає вимогам чинного законодавства та прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, представниця Обухівської міської ради Київської області - Хлистун О.Ю. просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, рішення Обухівського районного суду від 04 листопада 2025 року та додаткове рішення Обухівського районного суду від 17 листопада 2025 року у справі № 372/772/21 залишити без змін.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - адвокатка Аваєва Н.В. та адвокат Волков П.О. доводи апеляційної скарги підтримали і просили її задовольнити.
Представниця Обухівської міської ради Київської області - Хлистун О.Ю. у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги.
У судове засідання належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Стельникович С.А. не з`явилися, а томузгідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
В подальшому, підчас розгляду справи 28 квітня 2026 року, а саме стадії судових дебатів колегії суду було передано клопотання представника відповідача адвоката Стельниковича С.А. від 28 квітня 2026 року про відкладення розгляду справи, яке було залишено без розгляду, оскільки стадія розгляду такого клопотання вже пройшла, тобто його було подано з порушенням процесуальних строків, а прохання про поновлення таких строків відсутнє.
Протокольною ухвалою апеляційного суду постановленою у судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування з архіву Обухівського районного суду Київської області цивільної справи №372/2264/15-ц, оскільки рішення суду по даній справі міститься у матеріалах справи (том 2, а.с. 38-39).
Також, протокольною ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування РНКОПП відповідача, оскільки при розгляді судом першої інстанції сторона позивача заявивши таке клопотання суду, який його задовольнив але фактично не виконав, не наполягала на його витребуванні.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року
Судом першої інстанції встановлено, що 07 лютого 1995 року рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку, яка відповідно до земельно-кадастрових книг по Григорівській сільській раді Обухівського району Київської області складалась з двох частин, що підтверджується абрисом обміру присадибної ділянки.
23 жовтня 2002 року рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 було затверджено за позивачем та батьком відповідача ( ОСОБА_3 ) земельні ділянки 0,0116 га та 0,17 га відповідно з правом приватизації.
Згідно п.4 рішення виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 вирішено залишити існуючу стежку шириною 80 см у загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Позивач зареєстрував за собою право власності на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та дві земельні ділянки за кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 площею 0,0647 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 3223182001:01:026:0021 площею 0,0651 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 .
Від домогосподарства позивача, яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 3223182001:01:026:0018, до його земельної ділянки з кадастровим 3223182001:001:026:0021 площею 0,0651 га був прохід (стежка) загального користування, яка проходить повз господарства відповідача по земельній ділянці.
Вказана стежка загального користування зазначена в первинній землевпорядній документації.
Рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 07 лютого 1995 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Григорівської сільської ради від 04 вересня 2002 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
На вказаній земельній ділянці розташовано житловий будинок із господарськими спорудами, що підтверджується технічним паспортом, кадастровим планом, викопіюванням з топографічної карти.
Вказаний вище житловий будинок успадкував його син як єдиний спадкоємець за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, витягом із спадкового реєстру, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року у справі №372/2264/15-ц за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом було визнано право на оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,17 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Дане рішення набрало законної сили.
Рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району №110.6VII від 21 квітня 2016 року відповідно до рішення Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року, ОСОБА_2 передано земельну ділянку загальною площею 0,17 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд.
Крім того, позивач вже звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 щодо встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку для проходу по нібито існуючій стежці у справі №372/1567/17.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2021 року встановлено «18 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до голови Григорівської сільської ради із заявою, в якій просив створити земельну комісію сільської ради та скласти відповідний акт обстеження земельної ділянки площею 0,17 га, кадастровий номер 3223182001:01:026:0017, та для підтвердження чи спростування наявності вільного проходу по стежці, залишеної у спільному користуванні сторін на виконання пунктів 4, 6 рішення Григорівської сільської ради від 23 жовтня 2002 року № 63-4.
Відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 04 вересня 2017 року, складеного земельною комісією встановлено: 1) по земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 кадастровий номер 3223182001:01:026:0017, проходить стежка найменшою шириною 0,8 м (80 см), найширша частина складає 1 м, яка частково відділена металевим парканом (металева сітка) та починається з хвіртки, яка знаходиться на межі земельної ділянки ОСОБА_1 2) ОСОБА_2 виконується в тому числі пункт 4 рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 23 жовтня 2002 року №63-4 щодо залишення існуючої стежки з метою уникнення конфліктних ситуацій та дотримання принципу добросусідства передбаченого статтею 103 ЗК України. 3) Григорівська сільська рада під час огляду рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 23 жовтня 2002 року №63-4 та земельної ділянки вказує на те, що виконання даного рішення було покладено на ОСОБА_3 (батька відповідача), а не на ОСОБА_2 та має рекомендаційний характер, оскільки земельні питання вирішуються виключно на засіданнях сесії сільської ради відповідно до вимог ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що вимога позивача, кінцева редакція якої викладена в заяві від 20 січня 2025 року, про зобов`язання ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкоди у користуванні стежкою, яка розташована на земельній ділянці, належній на праві власності відповідачеві, за своєю дійсною правовою природою є вимогою про встановлення сервітуту. Прийшовши до висновку про таку тотожність вимоги про усунення перешкод у користуванні чужою земельною ділянкою і сервітуту, як такого, суд виснував, що вказане питання вже розв`язано при вирішенні спору в цивільній справі №№ 372/1567/17, яке завершилося постановленням судового рішення Верховним Судом, який констатував, що прохід до земельної ділянки позивача можливий і іншим шляхом, а саме по ґрунтовій дорозі, яка перебуває у задовільному стані, тому встановлення сервітуту не є можливим. Суд не надавав відповіді на інші вимоги позивача, оскільки висновок про відсутність підстав у відповідача усувати перешкоди у користуванні стежкою на його земельній ділянці задля проходу по ній позивача та членів його родини, сам по собі вже є доказом правомірності права власності відповідача, яка, відповідно, не буде ставитися під сумнів в цій справі.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 592/10260/16 (провадження № 61-5017св19).
Відповідно до вимог статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.
Згідно з частиною першою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частини перша, друга статті 78 ЗК України).
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України.
Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Частиною другою статті 95 ЗК України визначено, що порушені права землекористувачів підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
У статті 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року у справі № 372/2264/15-ц за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом було визнано право на оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,17 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Дане рішення набрало законної сили.
З встановлених у даному рішенні від 08 липня 2015 року обставин вбачається, що рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 07 лютого 1995 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору.
Рішенням Григорівської сільської ради від 04 вересня 2002 року  ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
На вказаній земельній ділянці розташовано належно зареєстрований житловий будинок із господарськими спорудами, що підтверджується технічним паспортом, кадастровим планом, викопіюванням з топографічної карти.
ПозивачОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами справи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.
Вказаний вище житловий будинок успадкував його син як єдиний спадкоємець за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, витягом із спадкового реєстру, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У видачі свідоцтва про право на спадщину відносно прилеглої до спадкового будинку земельної ділянки   ОСОБА_5 було відмовлено по причині відсутності належно оформлених правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця, що підтверджується листом нотаріальної контори.
Таким чином, суд зазначив, що за життя у ОСОБА_3 виникло право на оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,17 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
У встановленому чинним законодавством порядку оформлення правовстановлюючого документу на нерухоме майно на ім`я померлого не було завершено, що перешкоджає позивачеві реалізувати свої передбачені законодавством права спадкоємця, тому справа щодо невизнаних прав позивача як спадкоємця підлягає судовому розгляду на підставі ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, ст.ст.15,16 ЦК України.
Відтак, суд прийшов до висновку, що до спадкоємця (позивача) переходять права й обов`язки спадкодавця в частині завершення процедури оформлення права власності на земельну ділянки, оскільки рішення про виділення цієї ділянки прийнято уповноваженим органом, ніким не оскаржувалось і є чинним.
Враховуючи обставини встановлені рішенням Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року у справі № 372/2264/15-ц, суд першої інстанції у цій справі виснував, що відповідач набув прав на оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,17 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки у рішенні Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року у справі № 372/2264/15-ц судом під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 , як спадкоємець померлого батька ОСОБА_3 набув права й обов`язки спадкодавця в частині завершення процедури оформлення права власності на земельну ділянку.
З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2002 року рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у доділі земельної ділянки розміром 0,034 га. Пропоновано гр. ОСОБА_3 (батько відповідача) та гр. ОСОБА_1 (позивач) підписати акти погодження меж земельних ділянок. Затверджено за позивачем та батьком відповідача ( ОСОБА_3 ) земельні ділянки, які існують в натурі розміром 0,0116 га та 0,17 га, з правом приватизації кожному (том 1, а.с.139-144).
При цьому, тим же ж рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 було вирішено залишити існуючу стежку шириною 80 см у загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Зазначене підтверджує, що за ОСОБА_3 (батьком відповідача) була затверджена земельна ділянка 0,17 га, з правом приватизації та підтверджує ту обставину, що на початок приватизації спірна стежка шириною 80 см існувала, нікому у особисте користування не виділялася, а була залишена у загальному користуванні гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як землі комунальної власності.
Крім того, 04 вересня 2002 року протоколом №8 засідання Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області було вирішено у відповідності з Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року та Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах, «Про порядок передачі земельних ділянок громадян у приватну власність громадянам України « від 15 лютого 1993 року №10 було передано у власність ОСОБА_3 (батько відповідача, первісний набувач) земельну ділянку згідно поданих заяв без зміни їх цільового призначення відповідно встановлених норм ЗК України, у розмірі 0,17 га (том 1, а.с. 101,138).
З матеріалів справи також встановлено, що за життя батьком відповідача ОСОБА_3 було розпочато процес приватизації земельної ділянки і виготовлення на його замовлення технічної докумендації. 
Так, відповідно до наявних у матеріалах справи копій кадастрових планів земельних ділянок ОСОБА_3 (батько відповідача, первісний набувач) з опису меж земельної ділянки №114154, вбачається, її площа становить 0,0847 га і від В до Г значаться землі загального користування (прохід). Відомості станом на 14 жовтня 2008 року (том 1, а.с.149-150). Відповідно до копії кадастрового плану ОСОБА_3 (батько відповідача, первісний набувач) з опису меж земельної ділянки №114155, вбачається, що її площа становить 0,0927 га та в описі меж земельної ділянки від А до Б значаться землі загального користування (прохід) ( том 1, а.с.151-152). До вказаних кадастрових планів було додано відомості вирахування площі земельної ділянки з відповідними поворотними точками.
Вказані обставини також підтверджуються копією кадастрового плану ОСОБА_1 (позивач), а саме з опису меж земельної ділянки №114153, зокрема зазначено, від Б до В землі загального користування (прохід), площа земельної ділянки становить 0,0631 га, опис угіддя (гараж, житловий будинок, господарська споруда), цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку та до нього долучено відомості вирахування площі земельної ділянки (том 1, а.с. 145-146) та копією кадастрового плану ОСОБА_1 (позивач), а саме з опису меж земельної ділянки №114150, зокрема зазначено, від Г до Д землі загального користування (прохід), площа земельної ділянки становить 0,0664 га, цільове призначення для ведення особистого господарства та до нього долучено відомості вирахування площі земельної ділянки (том 1, а.с. 147-148).
Отже, апеляційним судом безспірно встановлено, що батьком відповідача за життя було погоджено з позивачем та розпочато процес приватизації у вигляді двох земельних ділянок загальною площею 0,17 га, без врахування розміру земельної ділянки, яка залишена у загальному користуванні у вигляді проходу.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем прав та обов`язків, які належали його батьку ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Так, відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відтак, в силу вказаних статей до відповідача за заповітом, як спадкоємця перейшли права й обов`язки спадкодавця у частині завершення процедури оформлення права власності на земельну діляну, що було розпочато спадкодавцем за життя.
Саме такі висновки й містяться у рішенні Обухівського районного суду від 08 липня 2015 року, яким за відповідачем було визнано право спадкоємця на оформлення проектної (технічної) документації. 
Крім того, 30 квітня 2015 року рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області було вирішено залишити місце розташування земельних ділянок № НОМЕР_1 (відповідача) та НОМЕР_3(позивача), що розташовані в АДРЕСА_5 та прохід до них в існуючих на сьогоднішній день межах (том 2, а.с. 37). 
Проте, рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 квітня 2016 року №110.6 VIIбуло затверджено нову технічну документацію за ОСОБА_2 (відповідач, спадкоємець ОСОБА_3 ) щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території АДРЕСА_1 , загальною площею 0,017 га (одним масивом без визначення проходу) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки дане право визначено відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області, яке набрало законної сили від 08 липня 2015 року.
При цьому, було передано у приватну власність відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,17 га (одним масивом без визначення проходу) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер: 32231820001:01:026:0017), що розташована АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 170), що виходить за межі отриманого ним відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області, яке набрало законної сили від 08 липня 2015 року права на завершення процедури приватизації земельної ділянки у вигляді двох земельних ділянок (з урахуванням проходу), на які дав згоду, мав право і щодо яких за життя розпочав процедуру приватизації його батько.
Наведене вбачається з долученої до матеріалів справи копії технічної документації, яка була затверджена відповідно до заяви ОСОБА_2 (відповідач, спадкоємець), зокрема копії кадастрового плану земельної ділянки №3223182001:01:026:0017 згідно опису меж вбачається, що загальний розмір однієї земельної ділянки 0,1700 га, прохід відсутній (том 2, а.с. 174-175). 
Таким чином, рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року №110.6.VІІ про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 лише формально базувалося на рішенні Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2015 року, яким за позивачем було визнано право спадкоємця на завершення процедури оформлення проектної (технічної) документації спадкодавця, а не право на оформлення нової технічної документації, виготовленої відповідачем за особистим бажанням у вигляді нової (іншої) земельної ділянки.
Отже пояснення відповідача надані ним у суді першої інстанції про те, що рішення сільської ради, що стосувались його батька, як спадкодавця, щодо залишення стежки у загальному користуванні і тому його особисто, як спадкоємця не стосуються, розцінюються апеляційним судом як помилкові. При цьому, відповідач визнавав, що дійсно була у загальному користуванні стежка між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, але з метою забезпечення цілісності земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, вона ним була приватизована.
Відтак, апеляційний суд виснує, що наявність рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2015 року не вказує, що відповідач мав право на оформлення нової технічної документації на свій розсуд, і тому рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 квітня 2016 року №110.6 VII, є законним.
Дане рішення суду вказує на преюдиційний факт наявності у відповідача права на завершення процедури оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,17 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розпочатої батьком, в порядку спадкування, однак не засвідчує та не визначає те, що виготовлення технічної документації та її затвердження не повинно узгоджуватись з раніше прийнятими (чинними) рішеннями сільської ради щодо спадкодавця, зокрема, рішенням від 23 жовтня 2002 року.
Суд, звертає увагу, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини встановлені (ч.5 ст. 82 ЦПК України).
Відтак, оскільки позивач не був учасником справи щодо встановлення права на спадкування щодо оформлення проектної (технічної) документації із землеустрою щодо передачі у власність позивачу земельної ділянки загальною площею 0,17 га, відносно нього обставини, які були встановленні судом не мають преюдиційного факту та можуть ним спростовуватися у загальному порядку.
Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно пункту 5 частини п`ятої статті 186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується: у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування - рішенням таких органів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Стаття 107 Земельного кодексу України визначає, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок повинні дотримуватися правил добросусідства та не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
Стаття 198 Земельного кодексу України встановлює, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.
Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.
Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.
Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.
Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
За змістом ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків ( ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України).
Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів
Відповідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Також статтею 20 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень.
Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).
Таким чином, враховуючи наведені норми права та всі встановлені обставини справи апеляційний суд дійшов висновку, що рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 квітня 2016 року №110.6 VII були порушені права позивача в силу затвердження технічної документації відповідача, яка відрізняється від погодженої ним з батьком відповідача процедури та без врахування рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 23 жовтня 2002 року, оскільки даним рішенням чітко встановлено прохід загального користування, який не підлягає приватизації, що зокрема, підтверджується кадастровими планами земельних ділянок, як позивача так і померлого ОСОБА_6 (батько відповідача, первісний набувач), а отже, є незаконним.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).
Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про визнання незаконним рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року №110.6.VІІ про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 , передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,17 га (кадастровий номер 3223182001:01:026:0017) підлягає задоволенню, оскільки є необхідність у приведені технічної документації відповідача у відповідність до рішення виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 23 жовтня 2002 року та рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 30 квітня 2015 року.
При цьому, суд, апеляційної інстанції звертає увагу, що визнання такого рішення незаконним не свідчить про те, що суд ставить під сумнів право відповідача на земельні ділянки, у даному випадку вирішуються питання встановлення вірності їх меж, належне оформлення технічної документації та врахування прийнятих рішень при виділенні батьку відповідача ОСОБА_3 земельної ділянки, оскільки саме його права набув відповідач як спадкоємець.
Разом з цим, вимога про скасування рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року №110.6.VІІ про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 , передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,17 га (кадастровий номер 3223182001:01:026:0017), не підлягає задоволенню, оскльки даний акт індивідуальної дії вже втратив свою дію, а тому така вимога не є ефективним способом захисту прав позивача.
Так, індивідуальний акт - це акт, дія якого дійсно вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
У пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19 підкреслено, що індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.
Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень (дана позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду від 21 березня 2018 року справа № 536/233/16-ц).
Поряд з цим, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновків про задоволення вимоги щодо визнання незаконним рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року №110.6.VІІ, суд вважає, доцільним для відновлення прав позивача, є необхідність у скасувані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 площею 0,17 га номер запису про право власності 14318211, оскільки даний запис було внесено на підставі технічної документації, яка не відповідає рішенню Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 23 жовтня 2002 року та кадастровим планам від 14 жовтня 2008 року, якими зафіксовано абриси земельних ділянок, які мав бажання отримати у власність батько відповідача та наявність спірного проходу загального користування, що й стало підставою для визнання незаконним рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року №110.6.VІІ.
Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17.
У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц зазначено, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.Так, порядок скасування запису про державну реєстрацію, відновлення попереднього запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або повернення земельної ділянки до комунальної власності вирішується відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" .
Зокрема, абз.2 ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. 
Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. № 3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 площею 0,17 га (номер запису про право власності 14318211), яка проведена на підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Мельник М.В. індексний номер 29413491 від 26 квітня 2016 року, з підстав зазначених вище.
Також, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо посилань на те, що вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкоди у користуванні стежкою, яка розташована на земельній ділянці, належній на праві власності відповідачеві, за своєю дійсною правовою природою є нічим іншим, як вимогою про встановлення сервітуту.
Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що вимога позивача, кінцева редакція якої викладена в заяві від 20 січня 2025 року, про зобов`язання ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкоди у користуванні стежкою, яка розташована на земельній ділянці, належній на праві власності відповідачеві, за своєю дійсною правовою природою є вимогою про встановлення сервітуту. 
Прийшовши до висновку про таку тотожність вимоги про усунення перешкод у користуванні чужою земельною ділянкою і сервітуту, як такого, суд виснував, що вказане питання вже розв`язано при вирішенні спору в цивільній справі №№ 372/1567/17, яке завершилося постановленням судового рішення Верховним Судом, який констатував, що прохід до земельної ділянки позивача можливий і іншим шляхом, а саме по ґрунтовій дорозі, яка перебуває у задовільному стані, тому встановлення сервітуту не є можливим.
Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що такі висновки суду є помилковими, з наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, було залишено без задоволення, яке постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року було залишено без змін.
Крім цього, дані рішення були предметом розгляду касаційної інстанції, які постановою Верховного суду від 18 січня 2021 року, були залишені в силі.
Верховним судом при розгляді вказаної справи було, зокрема було зазначено, що 18 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до голови Григорівської сільської ради із заявою, в якій просив створити земельну комісію сільської ради та скласти відповідний акт обстеження земельної ділянки площею 0,17 га, кадастровий номер 3223182001:01:026:0017, та для підтвердження чи спростування наявності вільного проходу по стежці, залишеної у спільному користуванні сторін на виконання пунктів 4, 6 рішення Григорівської сільської ради від 23 жовтня 2002 року № 63-4.
Відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 04 вересня 2017 року, складеного земельною комісією встановлено: 1) по земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 кадастровий номер 3223182001:01:026:0017, проходить стежка найменшою шириною 0,8 м (80 см), найширша частина складає 1 м, яка частково відділена металевим парканом (металева сітка) та починається з хвіртки, яка знаходиться на межі земельної ділянки ОСОБА_1 2) ОСОБА_2 виконується в тому числі пункт 4 рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 23 жовтня 2002 року № 63-4 щодо залишення існуючої стежки з метою уникнення конфліктних ситуацій та дотримання принципу добросусідства передбаченого статтею 103 ЗК України. 3) Григорівська сільська рада під час огляду рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 23 жовтня 2002 року № 63-4 та земельної ділянки вказує на те, що виконання даного рішення було покладено на ОСОБА_3 (батька відповідача), а не на ОСОБА_2 та має рекомендаційний характер, оскільки земельні питання вирішуються виключно на засіданнях сесії сільської ради відповідно до вимог ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відтак, касаційна інстанція прийшла до висновку, що дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довів найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Таким чином, колегія суддів вважає, що такі висновки стосуються іншого обраного позивачем способу захисту в межах справи щодо встановлення земельного сервітуту і не створюють преюдицію у даній справі щодо наявності/відсутності спірного проходу, як такого та права позивача на користування ним саме цим проходом.
В рамках справи, яка є предметом апеляційного перегляду є вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні проходом (стежкою) загального користування, яка проходить між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, має площу 0,0016 гектарів, загальну довжину 19,93 метра, ширину 0,8 метра, координати поворотних точок: №1 - Х 5537120,94, Y 3380386.76, №2 - Х 5537120,789, Y 3380387,547, №3 - Х 5537106,858, Y 3380384,305, №4 - X 5537107,27, Y 3380378,058, №5 - X 5537108.07, Y 3380377,98, №6 - X 5537107,7, Y 3380383,68, підлягає реєстрації в Державному земельному кадастрі як земельна ділянка загального користування комунальної власності Обухівської міської ради, а також демонтувати огорожу і бетонний фундамент, що розташовані на цій стежці.
Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що спірний прохід (стежка) існував до моменту приватизації її відповідачем у справі, відносився до земель комунальної власності, перебував у загальному користуванні і слугував проходом позивачу між його земельними ділянками.
Представники Обухівської міської ради Київської області у судовому засіданні надали пояснення, що рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 23 жовтня 2002 є чинним, зміни до нього не вносилися, будь-які рішення щодо земельної ділянки, яка була цим рішенням залишена, як прохід загального користування нікому у особисте користування чи у власність не виділялася. Проте, під час приватизації відповідачем земельної ділянки не заперечували, щоб на місцевості він об`єднав свою земельну ділянку і приватизував загальний прохід бо не вважали, що таким чином буде порушене право позивача, оскільки у нього є можливість зробити собі прохід у іншому місці. 
Разом з цим, як стверджує позивач після успадкування ОСОБА_2 права на земельну ділянку прохід який був загальному користуванні, останній відгородив парканом та перекрив прохід позивачу до городу, який розташовано на земельній ділянці з кадастровим номером 3223182001:01:026:0021. Відповідач вказані обставини не заперечував, про що надавав пояснення у суді першої інстанції.
В рамках розгляду даної справи судом першої інстанції було призначено по справі судову земельно-технічну експертизу проведення якої було доручено експертам Малого приватного підприємства «Виробнича фірма «Науктехпроект» (вул. Драгомирова, буд. 3/10 м. Київ, 01103), в розпорядження експерта надано матеріали цивільної справи, попереджено експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України, витрати по проведенню цієї експертизи покладено на позивача ОСОБА_1 .
Згідно висновку експерта від 10 вересня 2024 року найбільш імовірне розташування стежки, яка залишена у загальному користуванні громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі пункту 4 Рішення № 63-4 виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області від 23 жовтня 2002 року та проходить по земельній ділянці з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 (між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021) відображене в Додатку 1 та Додатку 2. Стежка має наступні координати (надано в таблиці поворотних точок: №1 - Х 5537120,94, Y 3380386.76, №2 - Х 5537120,789, Y 3380387,547, №3 - Х 5537106,858, Y 3380384,305, №4 - X 5537107,27, Y 3380378,058, №5 - X 5537108.07, Y 3380377,98, №6 -X 5537107,7, Y 3380383,68). Найбільш імовірна площа досліджуваної стежки складає 0,0016 га., довжина (19,3+20,56) = 19,93 м., ширина 80,0 см.
В ході розгляду справи ОСОБА_2 не заперечувались результати даної експертизи та не було заявлено клопотань про призначення додаткової/повторної експертизи.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, спорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (на яку посилається прокурор у касаційній скарзі), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08, 09, 22 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у справі № 910/6939/20, у справі № 761/36873/18 та ін.)
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.
Важливою також є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність, тобто можливість за наслідком застосування засобу захисту відновити, наскільки це можливо, порушені права та інтереси позивача.
Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який, враховуючи характер спірних правовідносин та обставини справи, здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що позовна вимога про зобов`язання ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні проходом (стежкою) загального користування, яка проходить між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, має площу 0,0016 гектарів, загальну довжину 19,93 метра, ширину 0,8 метра, координати поворотних точок: №1 - Х 5537120,94, Y 3380386.76, №2 - Х 5537120,789, Y 3380387,547, №3 - Х 5537106,858, Y 3380384,305, №4 - X 5537107,27, Y 3380378,058, №5 - X 5537108.07, Y 3380377,98, №6 - X 5537107,7, Y 3380383,68, підлягає реєстрації в Державному земельному кадастрі як земельна ділянка загального користування комунальної власності Обухівської міської ради, а також демонтувати огорожу і бетонний фундамент, що розташовані на цій стежці доведена належними, допустимими та достатніми доказами, є правомірною та направлена на відновлення прав апелянта, а тому підлягає задоволенню, оскільки факт незаконної приватизації відповідачем проходу загального користування та наявність перешкод у користуванні ним з боку відповідача було встановлено під час розгляду даної справи.
Апеляційний суд звертає увагу, що зобов`язання демонтувати огорожу і бетонний фундамент, що розташовані на цій стежці переслідує легітимну мету, забезпечення контролю за використанням комунальних земель за цільовим призначенням. Таке втручання є пропорційним і відповідає критеріям законності та передбачуваності, визначеним у практиці ЄСПЛ. Зокрема, у рішеннях у справах «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації», «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» підкреслено, що ігнорування доводів сторони або відсутність мотивів у рішенні становить порушення статті 6 Конвенції.
Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном відповідачем колегія суддів враховує, що втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
За результатами перегляду справи апеляційний суд вважає, що у даному випадку втручання у право власності на земельну ділянку відповідача не може розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки під час набуття такого права Григорівською сільською радою не було дотримано вимог діючого цивільного законодавства, що регулюють правовідносини у сфері спадкоємства, внаслідок чого відбулося незаконне втручання у право користування позивача земельною ділянкою загального користування. Таке втручання є пропорційним і свідчить про дотримання наобхідного балансу інтересів усіх учасників справи. 
Щодо вимоги апелянта, яка зазначена у прохальній частині апеляційної скарги щодо зобов`язання Обухівської міської ради Київської області (ЄДРПОУ 35161650) виділити із загальної площі земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 у відповідності до п.4 рішення виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 63-4 від 23.10.2002 у загальне користування стежку шириною 80 см між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021 шляхом її поділу, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що така позовна вимога була відсутня у остаточній редакції позовних вимог від 20 січня 2025 року, отже вона не була предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України не може розглядатися судом апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для скасування рішення Обухівського районного суду від 04 листопада 2025 року та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог частково, оскільки суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, не дослідив та не надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам та ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.
Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У постанові від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
Тож оскільки за результатами перегляду рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року, колегія суддів дійшла висновку про необхідність його скасування, то й додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року також підлягає скасувати.
При цьому, колегія суддів вважає слушними доводи апелянта про те, що додаткове рішення у даній справі винесене з порушенням ч. 1 ст. 270 ЦПК, якою не передбачено ухвалення додаткового рішення стосовно скасування заходів забезпечення позову, у разі, якщо суд в основному рішенні не вирішив таке питання і що у даному випадку скасування заходів забезпечення позову повинно відбуватися за правилами ст. 158 ЦПК України, що також є підставою для скасування додаткового судового рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 фактично задоволені (три вимоги), то на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 2 724,00 грн та за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 2179,20 грн., а всього 4 903,20 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Аваєвою Наталією Валеріївною - задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати незаконним рішення Григорівської сільської ради від 21 квітня 2016 року №110.6.VІІ про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,17 га (кадастровий номер 3223182001:01:026:0017);
Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017 площею 0,17 га, запис про право власності 14318211, проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Мельник М.В. індексний номер 29413491 від 26 квітня 2016 року.
Зобов`язати ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні проходом (стежкою) загального користування, яка проходить між земельними ділянками з кадастровими номерами 3223182001:01:026:0018 та 3223182001:01:026:0021, знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3223182001:01:026:0017, має площу 0,0016 гектарів, загальну довжину 19,93 метра, ширину 0,8 метра, координати поворотних точок: №1 - Х 5537120,94, Y 3380386.76, №2 - Х 5537120,789, Y 3380387,547, №3 - Х 5537106,858, Y 3380384,305, №4 - X 5537107,27, Y 3380378,058, №5 - X 5537108.07, Y 3380377,98, №6 - X 5537107,7, Y 3380383,68 та демонтувати огорожу і бетонний фундамент, що розташовані на цій стежці.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2025 року - скасувати.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНКОПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 724,00 грн та за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 2179,20 грн, а всього 4 903,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 11 травня 2026 року.
Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова