П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 року м. Київ

Справа № 939/2924/25
Провадження: № 22-ц/824/7852/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С.М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Попова Євгена Васильовича в інтересах Акціонерного товариства «Таскомбанк»
на рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Герасименко М. М.,
у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ВТ «Таксомбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 05 березня 2024 року між АТ «Таскомбанк» і ОСОБА_1 було укладено заяву-договір № 3953657-009 про надання кредиту «Зручна готівка Максимум», за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 26 725 грн, строком кредитування 24 місяці, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% річних і комісії у розмірі 6,9% щомісячно. В зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе кредитних зобов`язань, заборгованість відповідача станом на 05 березня 2024 року становить 49 558,71 грн, яка складається із: 25 584,22 грн - заборгованість по тілу кредиту, 2,10 грн - заборгованість по відсоткам, 23 972,39 грн - заборгованість по комісії. У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 558,71 грн разом із понесеними судовими витратами в розмірі 2 422,40 грн.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року позов АТ «Таскомбанк» задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за договором № 3953657-009 від 05 березня 2024 року в розмірі 25 586 грн 32 коп.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1250 грн 64 коп.
Не погодившись із таким судовим рішенням, в частині незадоволених позовних вимог, адвокат Попов Є. В. в інтересах АТ «Таскомбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту, оскільки така комісія була прямо передбачена умовами укладеного між сторонами договору, її розмір, порядок нарахування та строки сплати були визначені у заяві-договорі та графіку платежів, з якими відповідач ознайомилася і погодилася під час укладення договору.
Вказує, що Закон України «Про споживче кредитування» передбачає можливість включення до загальних витрат за споживчим кредитом комісій кредитодавця, пов`язаних із наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Тому, на думку банку, сама по собі наявність у договорі умови про сплату такої комісії не суперечить вимогам закону.
Також у скарзі наголошено, що відповідач добровільно приєдналася до умов договору, підтвердила ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, правилами кредитування, загальною вартістю кредиту, розміром процентів, комісій та інших платежів. У зв`язку з цим вважає, що суд першої інстанції не врахував принцип свободи договору та обов`язковості договору для сторін.
Крім того, представник банку посилається на те, що позивач надав суду належні докази на підтвердження заявленої заборгованості, зокрема, кредитний договір, розрахунок заборгованості та виписки за рахунками, тоді як відповідач не подала відзиву, не надала контррозрахунку та не спростувала розмір заявлених до стягнення сум.
З огляду на викладене вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за комісією.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не переглядається.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 березня 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено заяву-договір № 3953657-009 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого сторони погодили істотні умови кредитування, порядок користування кредитними коштами, а також права та обов`язки сторін (а. с. 6-12).
Відповідно до умов заяви-договору позичальнику було надано споживчий кредит на власні потреби у розмірі 26 725 грн строком на 24 місяці. Умовами договору сторони погодили процентну ставку за користування кредитом у розмірі 0,01 % річних, а також визначили обов`язок позичальника здійснювати платежі відповідно до графіка платежів, який є невід`ємною частиною договору.
Згідно з п. 1.4 заяви-договору сторони погодили сплату комісії за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості), визначивши порядок її нарахування, базу розрахунку та строки сплати. Умовами договору передбачено, що вказана комісія включається до складу щомісячного платежу та підлягає сплаті протягом усього строку кредитування.
Крім того, умовами договору визначено, що позичальник зобов`язаний належним чином та у встановлені строки здійснювати погашення кредитної заборгованості, сплачувати проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, передбачені договором.
На виконання умов укладеного договору АТ «Таскомбанк» свої зобов`язання виконало у повному обсязі та надало відповідачу кредитні кошти у погодженому сторонами розмірі, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, розрахунком заборгованості, виписками по рахунку та іншими письмовими доказами, наявними у справі (а. с. 15-28).
Водночас відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, у зв`язку із чим допустив прострочення виконання грошових зобов`язань за договором.
Відповідно до розрахунку заборгованості, поданого позивачем, станом на 01 травня 2025 року заборгованість відповідача за заявою-договором № 3953657-009 від 05.03.2024 року становить 49 558 грн 71 коп., з яких:
25 584 грн 22 коп. - заборгованість за тілом кредиту;
2 грн 10 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом;
23 972 грн 39 коп. - заборгованість за комісією за обслуговування кредиту (а. с. 15-16).
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, позивач просив суд стягнути із відповідача вказану заборгованість у повному обсязі, а також понесені судові витрати.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією за обслуговування кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що умовами кредитного договору не визначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг, які надаються позичальнику за сплату відповідної комісії, а також не конкретизовано, які саме дії банку охоплюються такою платою.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту без належної деталізації змісту та обсягу послуг, які фактично надаються позичальнику, суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та правовим висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
При цьому суд зазначив, що банк, встановивши у договорі обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, не навів конкретного переліку послуг, які надаються за таку комісію, а також не надав належних та допустимих доказів фактичного надання відповідачу відповідних додаткових чи супутніх банківських послуг.
З огляду на викладене, суд першої інстанції визнав обґрунтованими лише вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, відмовивши у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту у розмірі 23 972 грн 39 коп.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з статтею 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
В матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії заяви-договору № 3953657-009 про надання споживчого кредиту від 05 березня 2024 року, графік платежів, розрахунок заборгованості, а також виписки по рахунку відповідача.
Отже, АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 погодили істотні умови кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту, строку кредитування, процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку та строків погашення кредитної заборгованості, а також умов сплати комісії за обслуговування кредиту, порядок обчислення та сплати якої визначено умовами укладеного договору та графіком платежів.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (комісія за обслуговування кредиту) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Судом встановлено, що умовами заяви-договору № 3953657-009 від 05 березня 2024 року передбачено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості), порядок нарахування та сплати якої визначено пунктом 1.4 договору та графіком платежів.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, станом на 01 травня 2025 року заборгованість відповідача за комісією за обслуговування кредиту становить 23 972 грн 39 коп.
Разом із тим, у заяві-договорі № 3953657-009 від 05.03.2024 року не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлено відповідну комісію за обслуговування кредиту.
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, які саме послуги фактично надавалися відповідачу за сплату вказаної комісії, а також доказів погодження позичальником конкретного переліку таких послуг при укладенні кредитного договору.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що АТ «Таскомбанк» не надало належних доказів наявності та змісту додаткових і супутніх послуг, за які встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту, а тому положення договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої, другої статті 11 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться переважно до незгоди представника позивача з наданою судом правовою оцінкою встановлених у справі обставин, а також до формального посилання на норми цивільного законодавства щодо обов`язковості виконання договору та належного виконання зобов`язань.
Разом із тим, сама по собі наявність укладеного між сторонами кредитного договору та погодження позичальником його умов не може бути безумовною підставою для стягнення будь-яких платежів, передбачених договором, оскільки умови договору мають відповідати вимогам законодавства, зокрема положенням Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». 
Посилання представника позивача на положення статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо можливості встановлення комісії за обслуговування кредиту також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки сам по собі факт передбачення законом можливості встановлення відповідної комісії не звільняє кредитодавця від обов`язку визначити конкретний перелік послуг, за які така комісія справляється, а також довести факт надання відповідних послуг позичальнику.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач була ознайомлена з умовами кредитування, паспортом споживчого кредиту, графіком платежів та погодилась із умовами договору, не спростовують висновків суду першої інстанції про нікчемність відповідних положень договору, оскільки нікчемний правочин або його окрема умова є недійсними в силу закону незалежно від волевиявлення сторін та не потребують окремого визнання недійсними судом.
Крім того, колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, які саме додаткові чи супутні банківські послуги фактично надавалися відповідачу за сплату щомісячної комісії, у чому полягав зміст таких послуг, їх обсяг, періодичність та правова природа.
Посилання в апеляційній скарзі на наявність розрахунку заборгованості та виписок по рахунку не є достатнім підтвердженням правомірності заявленої до стягнення комісії, оскільки такі докази підтверджують лише факт її нарахування банком, однак не підтверджують правових підстав для її стягнення та фактичного надання позичальнику конкретних послуг, за які така комісія встановлена.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надала контррозрахунку заборгованості та не спростувала розмір заявлених позовних вимог, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки предметом спору у цій частині є не арифметична правильність нарахованої комісії, а наявність правових підстав для її стягнення.
При цьому саме на позивача, відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема доведення наявності та змісту додаткових і супутніх послуг, за які встановлено спірну комісію.
Водночас в апеляційній скарзі фактично не наведено конкретних обставин, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення комісії за обслуговування кредиту, а також не зазначено, які саме докази, наявні у матеріалах справи, судом першої інстанції не були досліджені або були оцінені неналежним чином.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, належним чином дослідив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Попова Є. В. в інтересах АТ «Таскомбанк» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року, залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Попова Євгена Васильовича в інтересах Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура