Справа № 369/2784/25
Провадження № 2/369/3034/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.05.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І.О.,
при секретарі Крикунові І.В.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Польської М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу №369/2784/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Щиглов Євгеній Олександрович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року залишено без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року у справі №367/3003/22 про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання договору, що укладений без згоди другого подружжя, недійним, визнання права власності на визначені частки у спільній сумісній власності подружжя. 
Вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 29 вересня 2012 року по 05 січня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі. зареєстрували шлюб. 
27 лютого 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали попередній договір, за змістом якого сторони зобов`язалися у подальшому на умовах і в порядку, визначених цим договором, укласти і належним чином посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
27 лютого 2015 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. нотаріально посвідчену заяву, за змістом якої надала згоду ОСОБА_4 на укладання попередніх та основних договорів купівлі-продажу спірної квартири. Також у заяві позивач стверджувала, що договори укладаються з її згоди та в інтересах сім`ї.
07 грудня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
01 липня 2022 року зареєстровано ТОВ «Ермін Естейт» на підставі протоколу загальних зборів учасників № 1, засновником якого був ОСОБА_4 . Внесок до статутного капіталу даного товариства становив 355 000,00 грн. та був сформований за рахунок спірної квартири.
07 липня 2022 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підписали Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Ермін Естейт», на підставі якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «Ермін Естейт» у розмірі 350 000,00 грн, що становить 98,59% статутного капіталу.
08 липня 2022 року ОСОБА_3 подала до ТОВ «Ермін Естейт» нотаріально посвідчену заяву, в якій заявниці повідомила Товариство про вихід з його складу та вимогу про виплату вартості належної їй частки у статутному капіталі Товариства.
За змістом Протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Ермін Естейт» від 08 липня 2022 року ОСОБА_3 надано згоду на вихід зі складу учасників Товариства та виплату вартості належної їй частки у статутному капіталі Товариства.
Станом на 11 серпня 2022 року право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Представник позивача звертає увагу на те, що Київським апеляційним судом було встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період шлюбу та відповідачем ОСОБА_4 не спростовано презумпції спільної сумісної власності майна, позивач не надавала своєї згоди на відчуження квартири, застосувавши норми сімейного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на спірну квартиру поширюється режим спільного сумісного майна подружжя.
Таким чином, як зазначає представник позивача, станом на момент передання спірної квартири до статутного капіталу товариства, позивач була власником її 1/2 частки. Водночас, ОСОБА_3 , будучи обізнаною про стосунки свого брата та ОСОБА_1 , а також розуміючи, що ОСОБА_4 не отримав згоди дружини на внесення спірної квартири у статутний капітал Товариства, згодом набула права власності на вказану квартиру, у зв`язку із чим діяла недобросовісно.
За таких обставин, оскільки спірне майно, на думку представника позивача, вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення статей 387, 388 ЦК України, у зв`язку із чим, позивач звертається до суду та просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 791219332224.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Щиглова Євгенія Олександровича про забезпечення позову у цивільній справі №369/2784/25 було задоволено. В порядку забезпечення позову накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 квадратних метрів, житловою 15 квадратних метрів, реєстраційний номер нерухомого майна 791219332224, що належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків.
18 квітня 2025 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків та усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 17 квітня 2025 року.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
08 вересня 2025 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання зазначила, що вважає себе добросовісним набувачем спірної квартири. Також зазначила, що позивач не є власником майна, а тому не має права звертатись до суду з віндикаційним позовом. Крім того, відповідач зазначила, що спірна квартира не була у спільній сумісній власності подружжя, а особистою приватною власністю третьої особи, оскільки грошові кошти на її купівлю ОСОБА_4 отримав від своїх батьків та сестри – ОСОБА_3 . Також відповідач звернула увагу суду на те, що вважаючи спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя, позивач мала б звертатись до суду з вимогою про виплату компенсації від вартості частки майна товариства відповідно до частки другого з подружжя у статутному фонді. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі та просили задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача підтримала позицію, викладену у відзиві та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
У судове засідання третя особа та його представник не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв, клопотань станом на дату ухвалення рішення суду не надано.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом з матеріалів справи встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року залишено без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року у справі №367/3003/22 про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання договору, що укладений без згоди другого подружжя, недійним, визнання права власності на визначені частки у спільній сумісній власності подружжя. 
Вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що 29 вересня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
27 лютого 2015 року ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 уклали попередній договір, за змістом якого сторони зобов`язалися у подальшому на умовах і в порядку, визначених цим договором, укласти і належним чином посвідчити договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в житловому будинку, який знаходиться на стадії будівництва та споруджується за адресою: АДРЕСА_2 .
За змістом іншого попереднього договору від 27 лютого 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зобов`язалися в подальшому на умовах і в порядку, визначених цим договором, укласти і належним чином посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 
27 лютого 2015 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т. М. нотаріально посвідчену заяву, за змістом якої надала згоду ОСОБА_4 на укладання попередніх та основних договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Також у заяві позивач стверджувала, що договори укладаються з її згоди та в інтересах сім`ї. 
07 грудня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . За умовами договору ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив зазначену квартиру.
Місце проживання сина ОСОБА_7 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання з 01 січня 2013 року до 06 липня 2022 року, виданою Білогородською сільською радою.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 січня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.
07 липня 2022 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підписали Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Ермін Естейт», на підставі якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «Ермін Естейт» у розмірі 350 000,00 грн, що становить 98,59% статутного капіталу.
08 липня 2022 року ОСОБА_3 подала до ТОВ «Ермін Естейт» нотаріально посвідчену заяву, в якій заявниця повідомила Товариство про вихід з його складу та вимогу про виплату вартості належної їй частки у статутному капіталі Товариства.
За змістом Протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Ермін Естейт» від 08 липня 2022 року ОСОБА_3 надано згоду на вихід зі складу учасників Товариства та виплату вартості належної їй частки у статутному капіталі Товариства.
Разом з тим, суди у вказаній справі дійшли висновку про те, що на спірну квартиру розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 413112129 від 13 лютого 2025 року майно, реєстраційний номер № 791219332224, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини 1 та 4 ст. 388 ЦК України).
Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна із чужого незаконного володіння
Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, провадження № 14-247цс18.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Верховний Суд в своїх постановах, в тому числі в постанові від 04 жовтня 2023 року у справі №953/20040/19, неодноразово зазначав, що у разі відчуження одним з подружжя майна, набутого під час шлюбу, без згоди іншого з подружжя, ефективним способом захисту порушеного права є вимога витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ майна подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року по справі №362/2707/19 (провадження №14-21цс22) вказано, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно …[...] Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі №6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі №6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі №757/32440/15-ц(провадження №61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі №723/1983/16-ц (провадження №61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження №61-5464св20) проте, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.
Тобто у постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про допустимість витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права як право на частку в праві спільної власності.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ст. 190 ЦК України).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). 
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира після розірвання шлюбу між сторонами, була внесена ОСОБА_4 до статутного капіталу заснованого ним 01 липня 2022 року ТОВ «Ермін Естейт».
Вказане не відповідає вимогам частин 1, 2 ст. 369 ЦК України щодо розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності виключно за згодою всіх співвласників, натомість згода позивача ОСОБА_1 на відчуження спільного сумісного майна подружжя не надавалася. Відповідні докази в матеріалах справи відсутні.
07 липня 2022 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підписали Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Ермін Естейт», на підставі якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «Ермін Естейт» у розмірі 350 000,00 грн, що становить 98,59% статутного капіталу.
08 липня 2022 року ОСОБА_3 подала до ТОВ «Ермін Естейт» нотаріально посвідчену заяву, в якій повідомила Товариство про вихід з його складу та вимогу про виплату вартості належної їй частки у статутному капіталі Товариства.
Враховуючи, що в подальшому згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Ермін Естейт» від 08 липня 2023 року ОСОБА_3 виключено зі складу учасників товариства з передачею їй майнового внеску із статутного капіталу товариства у вигляді спірної квартири, то належна частка спірної квартири має бути витребувана від вказаного відповідача на користь позивача, оскільки позивач як власник має право витребувати належну їй частку спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 як від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа таким.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач ОСОБА_3 є рідною сестрою третьої особи ОСОБА_4 .. Впродовж липня 2022 року діями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було засновано Товариство, передано у його статутний капітал майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та діями учасників Товариства передано спірне майно у приватну власність ОСОБА_3 . Вказані дії на думку суду є очевидно недобросовісними та спрямованими на виведення нерухомого майна з режиму спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про витребування майна є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 745,60 грн.
Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - задовольнити.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 кв.м., реєстраційний номер о`єкта нерухомого майна: 791219332224.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 745 (п`ятнадцять тисяч сімсот сорок п`ять) грн. 60 коп.
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року, щодо накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 квадратних метрів, житловою 15 квадратних метрів, реєстраційний номер нерухомого майна 791219332224, продовжитимуть діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення складено 22 травня 2026 року.
Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 .
Інформація про третю особу: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_5 .

Суддя:          Інна ФІНАГЕЄВА