ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2026 р. справа № 300/9317/25
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Микитюка Р.В.,
за участі секретаря судового засідання - Лудчак А.В.,
представника позивача - Будкевича В.А.,
представника відповідача - Рябоконя Г.І.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України 
про визнання протиправним та скасування наказу від 15.11.2025 №120 у частині, що стосується притягнення позивача до дисциплінарної та/або матеріальної відповідальності та в частині ініціювання будь-яких додаткових заходів, що обмежують законні інтереси та права позивача 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач), 29.12.2025 через систему "Електронний суд" звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (далі також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України (далі також - третя особа) про визнання протиправним та скасування наказу від 15.11.2025 №120 у частині, що стосується притягнення позивача до дисциплінарної та/або матеріальної відповідальності та в частині ініціювання будь-яких додаткових заходів, що обмежують законні інтереси та права позивача.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем в порушення вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України оскаржуваним наказом притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності на підставі висновків службового розслідування, які не відповідають фактичним обставинам. Так, службовим розслідуванням не доведено вини позивача у вчиненні порушення, а також існування причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) позивача та настанням негативних наслідків - матеріальної шкоди. З цих підстав позивач вважає оскаржуваний наказ у частині протиправним, що послугувало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Разом із позовною заявою подано до суду заяву про забезпечення позову у даній справі, в якій просив суд забезпечити позов шляхом заборони Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та її посадовим особам тимчасово, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі вчиняти дії щодо реалізації наказу №120 у частині, що стосується позивача, а саме: - вчиняти будь-які дії, спрямовані на притягнення позивача до матеріальної відповідальності на підставі акта службового розслідування від 30.10.2025 №115242 та/або наказу №120, зокрема: готувати, погоджувати, підписувати, видавати (доводити) накази/розпорядження/рішення про матеріальну відповідальність, визначати розмір шкоди, встановлювати суми до стягнення; - здійснювати або ініціювати будь-які утримання (стягнення) з місячного грошового забезпечення позивача, у тому числі у безспірному порядку, на підставі наказу №120 та/або наступних актів/наказів, виданих на його виконання; - зменшувати, обмежувати або припиняти виплату позивачу щомісячної премії та/або додаткової винагороди, використовуючи Наказ №120 як формальну підставу для такого обмеження; - вносити (або ініціювати внесення) записів про дисциплінарне стягнення за наказом №120 до облікових/кадрових документів та/або використовувати такі записи як підставу для прийняття кадрових рішень щодо позивача до судової перевірки законності наказу №120, а також заборони Військовій частині НОМЕР_2 та її посадовим особам тимчасово, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі вчиняти дії щодо реалізації наказу №120 у частині, що стосується позивача, у тому числі: - застосовувати наказ №120 як підставу для обмеження/припинення премії та/або додаткової винагороди позивача; - вчиняти дії, спрямовані на запуск механізмів матеріальної відповідальності або утримань із грошового забезпечення позивача, що випливають із наказу №120 та заборони Військовій частині НОМЕР_3 та її посадовим особам тимчасово, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі вчиняти дії щодо реалізації наказу №120 у частині, що стосується позивача, у тому числі: - застосовувати наказ №120 як підставу для обмеження/припинення премії та/або додаткової винагороди позивача; вчиняти дії, спрямовані на запуск механізмів матеріальної відповідальності або утримань із грошового забезпечення позивача, що випливають із наказу №120, яка залишена без задоволення згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.12.2025.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви (т.1, а.с.43-44).
15.01.2026 позивачем зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки усунуто, відтак ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.01.2026 відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) (т.1, а.с.59-60).
02.02.2026 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечують та просять відмовити в його задоволенні з підстав правомірності висновків службового розслідування та, як наслідок, оскаржуваного наказу. Зазначають про доведеність службовим розслідуванням вини позивача та, як наслідок наявності для притягнення його до дисциплінарної та матеріальної відповідальності (т.1, а.с.63-65).
03.02.2026 від третьої особи надійшли пояснення, в яких зазначено, що позивач жодних вимог до Міністерства оборони України не висуває, відтак вважають, що судове рішення у даній справі не може вплинути на права та обов`язки Міністерства оборони України (т.1, а.с.145-147).
10.02.2026 позивачем подано до суду відповідь на відзив в якій позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити повністю (т.1, а.с.155-156).
10.02.2026 через систему "Електронний суд" на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшла заява позивача від 09.02.2026 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с.159-160).
Ухвалою суду від 12.02.2026 залишено заяву позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - без задоволення (т.1, а.с.163-164). 
На адресу суду від позивача надійшло клопотання про витребування від Військової частини НОМЕР_1 письмових доказів.
Ухвалою суду від 16.02.2026 клопотання про витребування доказів - задоволено. Витребувано від Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) належним чином завірені копії матеріалів службового розслідування стосовно ОСОБА_1 , які стали підставою для винесення оскаржуваного наказу №120 від 15.11.2025 "Про результати службового розслідування" у частині, що стосується притягнення позивача до дисциплінарної та/або матеріальної відповідальності (т.1, а.с. 172-175). 
Через систему "Електронний суд" на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшла заява позивача від 13.03.2026 про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (через необхідність допиту свідків).
Ухвалою суду від 18.03.2026 в задоволенні заяви позивача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (через необхідність допиту свідків) у справі № 300/9317/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування наказу – відмовлено (т.2, а.с.122-124). 
20.03.2026 позивачем через підсистему "Електронний суд" подано заяву про відвід судді Микитюка Р.В.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2026 передано адміністративну справу № 300/9317/25 для вирішення питання про відвід судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу і визначається в порядку, встановленому частиною 1 статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України (т.2, а.с.224-226).
Ухвалою суду від 27.03.2026 відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Микитюка Р.В. в справі № 300/9317/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування наказ (т.2, а.с.240-242).
Ухвалою суду від 31.03.2026 в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження - відмовлено. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (т.2, а.с.246-248).
Ухвалою суду від 08.04.2026 клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2026 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено. Ухвалено судове засідання, призначене на 17.04.2026 та наступні судові засідання у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування наказу - проводити в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів (т.3, а.с.7-8).
Ухвалою суду від 24.04.2026 заяву (клопотання) представника ОСОБА_1 від 21.04.2026 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено. Ухвалено судове засідання, призначене на 29.04.2026 та наступні судові засідання у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування наказу - проводити в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів (т.3, а.с.23-24).
11.05.2026 на адресу суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по справі, а також клопотання про допит свідків (т.3, а.с.59-62).
02.06.2026 до суду надійшла заява від ОСОБА_2 про його допит як свідка у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Запорізькому районному суду Запорізької області (69089, м. Запоріжжя, вул. Істоміна, 10).
Ухвалою суду від 04.06.2026 заяву про допита свідка в режимі відеоконференції - задоволено. Ухвалено допит свідка ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування наказу проводити в режимі відеоконференції. Доручено Запорізькому районному суду Запорізької області, що знаходиться за адресою: 69089, м. Запоріжжя, вул. Істоміна, 10 забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції за участю свідка ОСОБА_2 (т.3, а.с.118-119).
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених в адміністративному позові та письмових поясненнях, просив позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на адміністративний позов та письмових поясненнях, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши учасників справи, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відзив на позов, відповідь на відзив та письмові пояснення, допитавши свідків, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті судом встановлено такі обставини.
Позивач проходить військову службу у Збройних Силах України на посаді та у званні підполковника. Під час виконання службових обов`язків (у період дії правового режиму воєнного стану) здійснював організаційні/управлінські функції у складі підрозділу, що залучався до виконання завдань у зоні бойових дій.
Позивач є офіцером Збройних Сил України з багаторічним досвідом військової служби та командирської роботи. Згідно з витягом з послужного списку, у 2014-2015 роках він проходив службу у підрозділах ЗС України та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у період з 18.10.2014 по 18.09.2015
Після початку повномасштабної збройної агресії 24.02.2022 позивач повторно призваний до Збройних Сил України під час загальної мобілізації та проходив службу у підрозділах Сил територіальної оборони, обіймаючи командні посади (зокрема командира стрілецької роти, командира роти вогневої підтримки, заступника командира батальйону тощо).
За проявлену мужність, сумлінне виконання військового обов`язку та вагомий внесок у захист держави позивача неодноразово відзначено державними, відомчими та місцевими нагородами, зокрема:
- орден "За мужність" ІІІ ступеня (Указ Президента України від 12.08.2022 №572; знак ордена №256606); 
- відзнака Міністерства оборони України "Залізний хрест" (наказ Міністра оборони України від 15.08.2024 №1346); 
- відзнака Міністерства оборони України - медаль "За сприяння Збройним Силам України" (наказ Міністра оборони України від 20.08.2022 №756); 
- відзнака Командувача Сил територіальної оборони ЗСУ "За вірну службу" ІІІ ступеня (наказ від 14.04.2023 №150); 
- відзнака - медаль "Захисникам Києва" (наказ Командувача УСІЗО м. Київ від 01.11.2024 №256); 
24.05.2022 медаль "За заслуги перед містом Ірпінь" (розпорядження міського голови Ірпіня від 24.05.2022 №6-Н); 
22.08.2023 медаль "Честь. Слава. Держава" (розпорядження Київського міського голови від 22.08.2023 №753).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 07.09.2025 №418 призначене службове розслідування з метою встановлення причин, що призвели до недотримання вимог, щодо заборони зберігання боєприпасів у населених пунктах, а також встановлення ступеня вини командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 , командира 7 батальйону військової частини НОМЕР_2 (колишнього командира військової частини НОМЕР_4 ) підполковника ОСОБА_1 та посадових осіб військових частин НОМЕР_2 , НОМЕР_5 , НОМЕР_3 , чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення (т.1, 117-118).
Підставою для призначення службового розслідування став факт знищення 04.07.2025 року місця тимчасового зберігання боєприпасів військової частини НОМЕР_4 внаслідок влучання ворожого БпЛА типу "Shahed" на території ДП "Завод 410 ЦА" (м. Київ). Під час огляду місця події виявлено, що окрім боєприпасів до стрілецької зброї, там зберігалися боєприпаси великих калібрів, що є грубим порушенням вимог безпеки та наказів вищого командування.
За результатами проведення службового розслідування, комісією військової частини НОМЕР_1 складений акт службового розслідування (вх. № 115242 від 30.10.2025).
Службовим розслідуванням встановлено, що посадовими особами військової частини НОМЕР_4 ( НОМЕР_6 батальйон військової частини НОМЕР_2 ) в тому числі і позивачем не виконані вимоги розпоряджень Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.03.2025 № 3739/С/ДСК, командира військової частини НОМЕР_3 від 28.03.2025 № 1433/2/4/4192, що в подальшому призвело до накопичення та розташування боєприпасів військової частини НОМЕР_4 в урбанізованій зоні населеного пункту в умовах загрози ураження цивільного населення та знищення військового майна військової частини НОМЕР_4 внаслідок повітряного удару противника 04.07.2025, через протиправне розміщення на території підприємства в межах населеного пункту, чим завдано значну шкоду державі.
Під час службового розслідування встановлено, що неправомірні дії позивача полягали у тому, що він проігнорував вимоги старших начальників щодо категоричної заборони зберігання боєприпасів в урбанізованих зонах населених пунктів, свідомо приховував обставини щодо зберігання майна у забороненому місці, не контролював та не організував заходів для переміщення майна за межі населеного пункту, а також не вирішив проблемні питання, які виникли у ході переміщення такого майна, у тому числі шляхом звернення до старшого начальника (т.1, а.с.75-116).
На виконання вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 07.09.2025 № 418 "Про призначення службового розслідування, наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарсько діяльності) від 30.09.2025 №448 "Про зміну складу комісії службового розслідування", проведено службове розслідування з метою встановлення причин, що призвели до недотримання вимог щодо заборони зберігання боєприпасів у населених пунктах, а також встановлення ступеня вини командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 , командира 7 батальйону військової частини НОМЕР_2 (колишнього командира військової частини НОМЕР_4 ) підполковника ОСОБА_1 та посадових осіб військових частин НОМЕР_2 , НОМЕР_5 , НОМЕР_3 , чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення, 15.11.2025 тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майором винесено наказ №120 "Про результати службового розслідування", яким, зокрема, у порядку статті 94 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у зв`язку з невідповідністю тяжкості проступку, накладеному дисциплінарному стягненню, пункт 5 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 24.08.2025 № 985 про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника ОСОБА_4 скасовано та накладення дисциплінарного стягнення сувора догана" скасовано. За порушення вимог статей 11, 16, 30, 37, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статей 4 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пунктів 2.3, 3.1.1. Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 № 300, абзаців 5, 7 розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.03.2025 № 3739/С/ДСК, розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 від 28.03.2025 № 1433/2/4/4192 командира 7 батальйону військової частини НОМЕР_2 , колишнього командира військової частини НОМЕР_4 , підполковника ОСОБА_1 внаслідок неналежного виконання обов`язків військової служби та обов`язків, ввірених йому за посадою, притягнути до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "попередження про неповну службову відповідність" (т.1, а.с.119-128).
Вважаючи зазначений наказ протиправним, від 15.11.2025 №120 у частині, що стосується притягнення позивача до дисциплінарної та/або матеріальної відповідальності та в частині ініціювання будь-яких додаткових заходів, що обмежують законні інтереси та права позивача, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Закон України від 24.03.1999 № 548-XIV, яким затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі по тексту - Статут внутрішньої служби).
Відповідно до статті 1 Статуту внутрішньої служби Збройні Сили України - військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.
За правилами статей 5, 6 Статуту внутрішньої служби внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Відповідно до статті 9 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Згідно положень статті 11 Статуту внутрішньої служби необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; одержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 12 Статуту внутрішньої служби визначено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Положеннями статті 58 Статуту внутрішньої служби визначено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Згідно з статтею 59 Статуту внутрішньої служби командир (начальник) зобов`язаний, зокрема знати, дотримуватися особисто та вимагати від особового складу неухильного дотримання норм міжнародного гуманітарного права; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності; встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; організовувати своєчасну видачу всіх видів забезпечення та перевіряти його повноту; організовувати та здійснювати заходи, спрямовані на захист особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки і майна від зброї масового ураження, звичайних засобів ураження; під час вирішення питань, пов`язаних з трудовою діяльністю працівників, суворо додержуватися законодавства про працю.
Порядок організації обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів до неї військовослужбовцям у структурних підрозділах Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України та Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі - структурні підрозділи), командуваннях видів Збройних Сил України, інших органах військового управління (далі - органи військового управління), військових частинах (на кораблях), військових навчальних закладах, установах та організаціях Міністерства оборони України, Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військові частини), а також національному персоналу з числа військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, який бере участь у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки (далі - національний персонал) визначає Інструкція про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 29.06.2005 № 359 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.08.2005 за №933/11213 (далі за текстом Інструкція №359).
Відповідно до пункту 4 Інструкції №359 забезпечення обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів є обов`язком командирів (керівників, начальників) структурних підрозділів, органів військового управління, військових частин (далі - командир військової частини).
Командири військових частин завжди повинні мати точні дані про наявність і стан стрілецької зброї та боєприпасів. Вони зобов`язані забезпечити належний порядок їх охорони, обліку, зберігання, який унеможливлював би втрати та крадіжки.
Командири батальйонів, рот, взводів та прирівняні до них особи (далі - командири підрозділів) повинні особисто перевіряти наявність і комплектність всієї стрілецької зброї та боєприпасів особового складу.
Заступники командирів військових частин з озброєння, начальники служб ракетно-артилерійського озброєння (далі - РАО), начальники складів (сховищ) РАО (далі - відповідальні службові особи) повинні забезпечувати проведення в установленому порядку номерної перевірки стрілецької зброї, а також щорічної інвентаризації стрілецької зброї та боєприпасів.
Командири військових частин та відповідальні службові особи, які не вжили заходів щодо забезпечення зберігання стрілецької зброї та боєприпасів, а також особи, що здійснили крадіжки або допустили втрати стрілецької зброї та боєприпасів, відповідають згідно із законодавством України.
Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновку, що на командирів, у тому числі і на командирів військових частин, покладено обов`язок забезпечення обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів військових частин, за невиконання якого настає відповідальність згідно із законодавством України.
Як передбачено статтях 26, 27 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Додатково правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення про військове (корабельне) господарство, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 №300 (далі за текстом Положення №300), згідно з підпунктом 3.1.3 якого командир військової частини (з`єднання) несе особисту відповідальність, зокрема, за підтримання у справному стані та правильне використання озброєння, бойової та іншої техніки, боєприпасів, пального, спеціальних споруд та інших матеріальних засобів.
При виявленні втрат, нестач, навмисного пошкодження військового майна, його розкрадання, інших корисливих зловживань він має право вживати у встановленому законом порядку заходів щодо відшкодування завданих державі збитків, а у випадках скоєння злочинів - порушувати кримінальну справу та проводити дізнання.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Закон України від 24.03.1999 № 551-XIV, яким затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі по тексту Дисциплінарний статут).
Відповідно до положень статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Згідно із статтею 3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; формування правової культури військовослужбовців; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих; підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку; своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення; чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.
При цьому, в розрізі положень статті 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Положеннями статті 48 Дисциплінарного статуту серед іншого визначено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, а саме: суовора догана.
В силу вимог пунктів 83-86 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, чи одержано інформацію про вчинення такого правопорушення військовослужбовцем, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та спеціально уповноваженому суб`єктові у сфері протидії корупції.
У разі якщо ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, встановлено під час проведення службового розслідування стосовно військовослужбовця Збройних Сил України чи одержано інформацію про вчинення ним такого правопорушення, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та начальникові відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі по тексту - Порядок №608).
Згідно з пунктом 7 Порядку №608 службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".
Відповідно до пункту 1 розділу II Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі втрати або викрадення зброї чи боєприпасів.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Пунктом 3 розділу II Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Згідно з пунктом 1 розділу III Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.
Відповідно до пункту 3 розділу III Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Згідно з пунктами 1-6 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Відповідно до пунктів 1-2 розділу VI Порядку №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).
У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що передумовою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є, зокрема проведення службового розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Таке службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння). Результати службового розслідування фіксуються у акті службового розслідування, в якому і мають бути відображені усі зазначені вище складові, надана належна оцінка усім обставинам, встановленим під час проведення такого службового розслідування з урахуванням пояснень особи, відносно якої воно проведено, та, відповідно, має міститися висновок з урахуванням усіх обставин, встановлених під час проведення службового розслідування.
Як зазначалось судом вище, за наслідками проведеного службового розслідування складено акт, затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 згідно з яким встановлено порушення позивачем статей 11, 16, 30, 37, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статей 4 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пунктів 2.3, 3.1.1. Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 № 300, абзаців 5, 7 розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.03.2025 № 3739/С/ДСК, розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 від 28.03.2025 № 1433/2/4/4192 командира 7 батальйону військової частини НОМЕР_2 , колишнього командира військової частини НОМЕР_4 , підполковника ОСОБА_1 внаслідок неналежного виконання обов`язків військової служби та обов`язків, ввірених йому за посадою, притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "попередження про неповну службову відповідність", яке полягає у втраті військового майна внаслідок особистої недисциплінованості" (т.1, а.с.119-128)".
Зазначений акт службового розслідування містить розділи "Нормативно-правова база", "Опис обставин вчиненого правопорушення" та "Обставини та факти, що були встановлені під час проведення службового розслідування". Однак, в контексті наведених вище висновків, суд констатує, що вказані розділи містять загальну інформацію та жодним чином не розкривають вину ОСОБА_1 у виявленому порушенні, ступінь вини, а також причинно-наслідковий зв`язок між його діями чи бездіяльністю та фактичною нестачею зброї.
Суд зазначає, що за відсутності встановлення ступеня вини позивача у вчиненому, у відповідача не було підстав застосовувати дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність.
Слід зазначити, що розділом VIII Порядку №608 врегульовано особливості проведення службового розслідування за фактами завданої державі матеріальної шкоди.
Так, у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду.
До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 № 160-IX (далі по тексту - Закон № 160-IX).
Згідно з підпунктами 3-5 частини першої статті 1 Закону № 160-ІХ командир (начальник) - командир (начальник, керівник) військової частини, установи, організації, закладу; матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність (ч. 1 ст. 3 Закону № 160-IX).
Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 160-IX умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України (ч. 3 ст. 3 Закону № 160-IX).
Згідно з положеннями статті 8 Закону № 160-IX посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис.
У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 160-IX командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 160-IX завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок:
1) дії непереборної сили;
2) необхідної оборони;
3) крайньої необхідності;
4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження;
5) виправданого службового ризику;
6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус;
7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації.
Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування (ч. 3 ст. 9 Закону № 160-IX).
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для таких висновків:
- по-перше, до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі встановлення в ході службового розслідування завдання ним прямої дійсної шкоди державі, внаслідок протиправної поведінки у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків та встановленням причинного зв`язку між протиправною поведінкою такої особи і завданою шкодою із обов`язковим встановленням вини особи в завданні такої шкоди;
- по-друге, під час проведення службового розслідування комісією має бути перевірено та встановлено наявність/відсутність обставин, що виключають матеріальну відповідальність;
- по-третє, Закон № 160-IX розмежовує підстави для застосування до особи обмеженої матеріальної відповідальності та повної або підвищеної матеріальної відповідальності.
Разом з цим, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №333/7160/17.
За висновками Верховного Суду в частині щодо обставин встановлення та підтвердження вини військовослужбовця, завдання дійсної прямої шкоди державі у постановах від 19.12.2019 у справі №813/3018/16, від 25.03.2020 у справі №825/1000/18 та вирішуючи спір у подібних правовідносинах, суд надає правову оцінку доводам учасників справи на предмет наявності порушеного права чи інтересу, в залежності від обставин, установлених у кожному конкретному випадку.
Отже, резюмуючи викладене у своїй сукупності, суд зазначає, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 Закону № 160-IX, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
1) наявність шкоди;
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Тобто, обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.
За таких обставин, в межах даної адміністративної справи встановленню підлягає наявність/відсутність складу правопорушення, вчиненого позивачем та наявність взаємозв`язку між діями останнього та заподіяною шкодою державі.
Визначаючи позивача винним та застосовуючи до нього дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність та підвищену матеріальну відповідальність, відповідач фактично не надає оцінки щодо збереження втраченого майна під час безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, а також тій обставині, що фактичне виявлення втрати частини майна відбулось 04.07.2025, що відображено в акті за вх. №115242 (т.1, а.с.715-116).
Відповідно до ст. 93 Статуту внутрішньої безпеки Збройних Сил України, начальник служби ракетно-артилерійського озброєння бригади підпорядковується заступникові командира бригади з озброєння і є прямим начальником особового складу служби ракетно-артилерійського озброєння бригади. Начальник служби ракетно-артилерійського озброєння бригади відповідає за збереження озброєння, боєприпасів і військово-технічного майна на складах бригади.
Згідно із п. 3.2.40 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 року № 300 передбачено, що начальники складів частини відповідають за приймання та видачу, правильне зберігання, якісний стан, повну наявність та своєчасний облік матеріальних засобів, за підтримку внутрішнього порядку, санітарний та протипожежний стан на складах.
Вони підпорядковані відповідним начальникам служб частини, а з питань бойової підготовки, виконання розпорядку дня та внутрішнього порядку - командиру взводу тилового забезпечення частини.
Пункт 3.2.42 Положення передбачає, що начальник складу частини виконує роботи щодо приймання, зберігання, видавання, здавання і обліку матеріальних засобів та прибирання складу за вказівками начальника служби.
З наданих відповідачем матеріалів службової перевірки неможливо достовірно встановити дату чи період втрати такої зброї та боєприпасів.
Судом встановлено, що в акті службового розслідування не міститься жодних посилань на встановлення під час його проведення умов, передбачених частиною третьою статті 3 Закону № 160-IX для притягнення позивача до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, не встановлено наявність/відсутність обставин, що виключають матеріальну відповідальність, які визначені частиною першою статті 9 Закону № 160-IX.
Окремо необхідно зазначити, що службовим розслідуванням не встановлено наявність причинного зв`язку між поведінкою позивача і настанням шкоди, вина позивача у заподіянні шкоди, які згідно вимог Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" є обов`язковими і необхідними умовами притягнення позивача до матеріальної відповідальності.
Відповідачем також не доведено необхідність застосування саме такого виду матеріальної відповідальності, як підвищена матеріальна відповідальність.
За таких обставин суд вважає, що службовим розслідуванням не встановлено та відповідачем не надано належних та допустимих доказів про заподіяння позивачем державі шкоди, у зв`язку із чим він має нести матеріальну відповідальність.
За таких обставин, на переконання суду, комісією не встановлено всі обставини, що мають значення для повного та об`єктивного проведення службового розслідування та, як наслідок, неповно досліджено підстави та умови, необхідні для притягнення позивача до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
В Рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У Рішенні від 27.09.2010 по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Суд звертає увагу, що підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем службової дисципліни.
Такими обставинами є лише фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діяннях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема протиправної поведінки, шкідливих наслідків і причинного зв`язку між ним і дією порушника дисципліни.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №817/1318/17.
Водночас, як в оскаржуваному наказі, так і в акті службового розслідування мотивувальна частина відносно позивача зводиться виключно до цитування зазначених вище положень Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України без наведення обставин, на яких ґрунтуються такі висновки та без конкретизації вчинених позивачем порушень з посиланням на відповідні докази.
Крім того, матеріали службового розслідування, на які представник відповідача посилається, спростовують позицію відповідача. Акт перевірки А4076 від 03.04.2025 містить позитивний висновок про зберігання згідно з вимогами керівних документів. Акт службового розслідування А7036 від 24.08.2025 та наказ А7036 № 985 встановили, що безпосередньою причиною знищення майна було вороже ураження, що неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, які б сприяли знищенню майна, не вбачається, а втрати мають ознаки незворотних втрат, що не підлягають відшкодуванню особовим складом. Пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 підтверджують не бездіяльність, а реальні дії з переміщення майна та об`єктивні обмеження у транспорті, техніці, особовому складі і строках.
Відповідач у додаткових поясненнях визнає, що військова частина НОМЕР_4 використовувала територію ДП "Завод 410 ЦА" починаючи з 2022 року. Зазначеним спростовується тезу про персональну самовільність або приховування з боку позивача у червні 2025 року.
Суд зазначає, що якщо територія використовувалася з 2022 року, якщо існували договори оренди та акти приймання-передачі, якщо наявність майна на цій території відображалася у службових документах, якщо після подій складалися повідомлення, журнали, рапорти і службові розслідування, то місце зберігання не може бути одночасно "прихованим". Приховування - це умисне не відображення, замовчування або неправдиве повідомлення. У матеріалах справи немає жодного документа, де було б зазначено, кому саме, коли саме і яку саме інформацію позивач неправдиво повідомив або приховав.
Матеріалами справи встановлено, що договір оренди та акт приймання-передачі, підтверджують документальну основу використання об`єкта; акт А4076 від 03.04.2025, підтверджує, що питання зберігання майна НОМЕР_4 було предметом перевірки старшої військової частини; повідомлення про надзвичайну подію від 04.07.2025, підтверджує офіційне інформування про подію; витяг з журналу бойових дій, підтверджує офіційне документування події і втрат; лист ДСНС, підтверджує, що подія була предметом реагування державних органів.
Відповідачем не доведено, що позивач одноособово створив це місце зберігання, одноособово визначив порядок його використання або мав фактичну можливість без виділеного транспорту, спеціальної техніки, охоронюваної альтернативної локації та достатнього особового складу одномоментно перемістити весь обсяг майна.
Посилання представника відповідача на те, що територія ДП "Завод 410 ЦА" нібито зазнавала ураження ще у 2023 році, також не доводить вини позивача.
По-перше, у додаткових поясненнях відповідача не наведено конкретного документа матеріалів розслідування, який би встановлював цю обставину і персональну обізнаність позивача саме в тому значенні, яке надає їй відповідач.
По-друге, навіть якщо ризик повторного ураження об`єкта існував, він був загальним воєнним ризиком, який не перетворює позивача на гаранта відсутності ворожого удару.
По-третє, якщо цей ризик був очевидним для всіх з 2023 року, тоді відповідач повинен пояснити, чому старші начальники, перевіряючі органи та військові частини, які знали про використання об`єкта, до квітня-червня 2025 року не забезпечили реальне створення іншого місця зберігання, виділення транспорту, спеціальної техніки та охорони.
Твердження про "системне приховування" є необґрунтованим, адже відповідач використав зазначене формулювання для обґрунтування більш суворого стягнення, але не навів жодного конкретного доказу умисного приховування. Тому це не встановлений факт, а оціночний ярлик, який не може бути покладений в основу дисциплінарного стягнення.
Відповідач зазначив, що розпорядження заступника начальника Генерального штабу ЗСУ від 25.03.2025 № 3739/С/ ДСК належить до документів з грифом ДСК і не було надане серед витребуваних документів.
Суд зазначає, що відповідач просив суд визнати доведеним невиконання документа, зміст якого представником позивача не надано у повному обсязі, просив визнати обізнаність позивача з документом, персональне доведення якого не підтверджене розпискою, журналом доведення, електронним підтвердженням, резолюцією на ім`я позивача або актом ознайомлення.
Посилання представника відповідача на статті 58-59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є загальним і не замінює доказів. Так, командир зобов`язаний знати стан справ у підрозділі та забезпечувати законність. Але загальний обов`язок командира не означає презумпцію того, що йому персонально доведено кожний документ з обмеженим доступом, який проходив через інші військові частини або згадувався в акті перевірки. Загальний обов`язок не скасовує обов`язку відповідача довести конкретний факт: коли, ким, у який спосіб і який саме зміст розпорядження № 3739/ С/ДСК був доведений ОСОБА_1 .
Зазначеного доказу у матеріалах справи немає та судом під час розгляду справи не встановлено. У цій справі питання не в тому, чи існували у системі військового управління документи, які передбачали певні обмеження щодо зберігання майна. Питання в іншому: чи довів відповідач, що конкретний зміст цих документів був належно і персонально доведений позивачу, як командиру НОМЕР_4 , з такими строками і способом виконання, за невиконання яких його можна притягти до дисциплінарної відповідальності.
Окрім того, представником відповідача не надано: розписки позивача про отримання розпорядження № 3739/С/ДСК; журналу доведення цього розпорядження до позивача; електронного підтвердження отримання позивачем повного тексту документа; резолюції на ім`я позивача з конкретним завданням; наказу по А4247, яким це розпорядження доведене до особового складу або командування; акта ознайомлення позивача з повним текстом розпорядження; доказу, що позивачу визначено конкретний альтернативний пункт зберігання, конкретні строки, транспорт і порядок виконання.
Натомість представник відповідача посилається на акт А4076 від 03.04.2025. Але, як зазначено вище, цей акт не доводить змісту розпорядження, не містить вимоги про вивезення з конкретного місця, не містить висновку про порушення, а навпаки - містить висновок про зберігання згідно з вимогами керівних документів.
Суд зазначає, що у заяві від 26.02.2026 про виконання ухвали суду про витребування доказів, відповідач сам відніс розпорядження № 3739/С/ДСК та низку бойових розпоряджень до документів з обмеженим доступом, які не були надані у повному обсязі. Така позиція несумісна з одночасним твердженням, що зміст цих документів був очевидно доведений позивачу та може бути встановлений судом лише з короткої згадки в акті перевірки.
Представник відповідача фактично зазначає документ існував у системі військового управління, отже позивач знав його зміст. 
Однак суд зазначає, що таке твердження суперечить статті 77 КАС України, статті 86 Дисциплінарного статуту та Порядку № 608. У дисциплінарному провадженні проти конкретної особи не можна замінювати персональне доведення документа припущенням про обізнаність.
Також додаткові пояснення представника відповідача стверджують, що позивач мав можливість діяти інакше, але не вжив заходів. Це твердження прямо спростовується матеріалами справи.
Після першого ураження 17.06.2025 командуванням військової частини НОМЕР_2 видано бойове розпорядження про вжиття невідкладних заходів щодо переміщення та розосередження матеріальних цінностей. У матеріалах є відповідні бойові розпорядження, зокрема від 19/20.06.2025, від 26.06.2025 та від 29.06.2025. Зазначені розпорядження підтверджують залучення транспорту, водіїв, особового складу та постановку завдань щодо перевезення.
Пояснення ОСОБА_1 від 08.08.2025, підтверджують, що після удару 17.06.2025 організовано заходи з переміщення; частина майна підготовлена або переміщена; наступні дії планувалися, однак повторне ураження відбулося 04.07.2025 раніше ніж було завершено запланований процес.
Пояснення ОСОБА_5 , підтверджують, що логістичні дії проводилися, але не вистачало транспорту, спеціальних засобів, водіїв і особового складу. Пояснення ОСОБА_6 , підтверджують, що частина майна фактично вивезена, а сил і засобів для повного перевезення було недостатньо. Пояснення ОСОБА_7 та інших посадових осіб у матеріалах також свідчать, що евакуаційні дії не були фікцією.
Отже, матеріали справи встановлено незавершеність переміщення в умовах обмежених ресурсів і повторного бойового ураження. Вчинялися конкретні дії, бойові розпорядження, переміщення частини майна, залучення транспорту, але обсяг завдання, обмежені ресурси і повторний удар до завершення строку виконання об`єктивно не дозволили досягти ідеального результату.
Представник відповідача у додаткових поясненнях зазначає, що позивач не надав доказів звернення до старших начальників про виділення кранів, транспорту або інших ресурсів., однак суд зазначає, що зазначене є неприпустимим перекладанням тягаря доказування. Не позивач повинен доводити свою невинуватість, а відповідач повинен довести, що на момент подій існувала реальна можливість повного переміщення, що були доступні необхідні ресурси, що позивач мав повний контроль над ними і винно не скористався цією можливістю.
Крім того, матеріали містять бойові розпорядження, якими транспорт і завдання на перевезення визначалися. Тобто потреба в ресурсах не була прихованою або невідомою. Якщо відповідач вважає, що цих ресурсів було недостатньо через бездіяльність саме позивача, він повинен довести, які конкретні додаткові ресурси були реально доступні, у кого вони перебували, яким порядком могли бути залучені, який строк був потрібний для переміщення всього майна та чому саме позивач винно не забезпечив їх залучення. Додаткові пояснення представника відповідача таких доказів не містять.
Також матеріалами справи підтверджується, що після ураження 17.06.2025 переміщення організовувалося; строк виконання відповідних заходів ще не сплив; повторний удар відбувся 04.07.2025; причиною знищення було бойове ураження противника; попереднє службове розслідування А7036 не встановило неправомірних дій або бездіяльності, які б сприяли знищенню майна; втрати були віднесені за рахунок держави.
Окрім того, допитані у судових засіданнях свідки, а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 пояснили, що відбувалися реальні дії з переміщення майна з території по якій здійснено ураження, однак об`єктивні обмеження у транспорті, техніці, особовому складі і строках не дозволили вчасно вивести майно з даної території. Також зазначили, що конкретних документів, які би встановлювали строки вивезення майна, відповідальних осіб, а також документів, які б встановлювали персональну обізнаність позивача за вивезення з місця тимчасового зберігання боєприпасів військової частини НОМЕР_4 внаслідок влучання ворожого БпЛА типу "Shahed" на території ДП "Завод 410 ЦА" (м. Київ), вони не бачили, а також розпорядчих документів чи інших документів щодо зберігання майна в урбанізованих територіях їм не надходило.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що оскаржуваний наказ в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної та матеріальної відповідальності є необґрунтованим, винесений без урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
В той же час, оскаржуваний наказ в частині ініціювання будь-яких додаткових заходів, що обмежують законні інтереси та права позивача, не є тим рішенням суб`єкта владних повноважень, яким порушено права позивача.
Як наслідок, заявлений позов в цій частині підлягає до часткового задоволення, шляхом визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2025 №120 "Про результати службового розслідування", у частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктами 32-41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставини, адміністративний позов підлягає до часткового задоволення.
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1211,20 гривень, згідно квитанції про сплату №7779-2044-8266-7873 від 30.12.2025 (т.1, а.с. 42).
Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) підлягає стягненню частина сплаченого судового збору в розмірі 908,40 гривень.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:
позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України (код ЄДРПОУ - 00034022, проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168) про визнання протиправним та скасування наказу від 15.11.2025 №120 у частині, що стосується притягнення позивача до дисциплінарної та/або матеріальної відповідальності та в частині ініціювання будь-яких додаткових заходів, що обмежують законні інтереси та права позивача - задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2025 №120 "Про результати службового розслідування", у частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 ) частину сплаченого судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 40 копійок. 
Сторонам рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Микитюк Р.В. 

Рішення складене в повному обсязі 22 червня 2026 р.