Справа № 466/10190/25
Провадження № 2/466/819/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 червня 2026 року м. Львів 
Шевченківський районний суд м. Львова в складі: 
головуючого - судді Ковальчук О.І.
за участю секретаря Пилипців О.-І.І.
представника позивача, адвоката Радомської Н.В.
представника відповідача Феник Л.М.
справа №466/10190/25 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво
ВСТАНОВИВ:
31.10.2025 року адвокат Радомська Н.В. звернулася до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , площею 106,7 кв.м. відповідно до технічних характеристик, визначених у технічному паспорті.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що батькові позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 1938 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 належала квартира АДРЕСА_2 . 
Батько склав заповіт і після його смерті ОСОБА_1 14.02.2012 року було оформлено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 23.03.2011 року за № 248 щодо спадкового майна було прийнято Шевченківською районною адміністрацією Розпорядження Про погодження подальшої експлуатації самовільно добудованих і надбудованих приміщень.
Станом на 2025 рік будівництво будинку давно завершене, але належним чином оформити такий неможливо оскільки погодження надавались за зверненням покійного батька, який так і не встиг оформити проведені зміни. 
На виконання вимог ст. ст. 1268, 1270 ЦК України, позивач після смерті батька звернувся до державного нотаріуса Семенюк О.Є. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, внаслідок чого було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом 14.02.2012 р.
У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день спадщини. 
Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом майна, яке належало спадкодавцеві ОСОБА_2 , який прийняв спадщину, однак не може оформити право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно через відсутність правовстановлюючих документа на спадкове майно. 
Спадкове майно після смерті ОСОБА_2 складається із нерухомого майна квартира АДРЕСА_2 . Спадкодавець ОСОБА_2 встиг отримати Розпорядження про погодження подальшої експлуатації самовільно добудованих і набудованих приміщень № 248 від 23.03.2011 р., але на жаль не встиг належним чином завершити процес і на момент його смерті були відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи.
Відповідно до ст. 1216 ЦПК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
В ч. 5 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. За аналогією і у цьому випадку власник розпочав процес належного оформлення, але не встиг завершити. 
Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). 
Відповідно до п. 3.1 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). 
Також звертає увагу, що з часу отримання дозволів на переобладнання та погодження подальшої експлуатації змінились процедури оформлення, відсутні міжвідомчі комісії при районних адміністраціях. Згадані обставини унеможливлюють процес реєстрації проведених змін. Заповіт ОСОБА_2 склав ще 14 квітня 2008 року і відповідно згадане майно ще не було змінене. А після смерті у 2011 році процес реєстрації на спадкодавця став неможливим. 
У відповідності до вимог ст. 1297 ЦПК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони цього майна. Відповідно при оформленні спадщини було подано правовстановлюючі документи, які були у наявності станом на момент оформлення.
У відповідності до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Технічні характеристики існуючого станом на 2025 рік будинку відображено у технічній документації Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити.
Представник позивача, адвокат Радомська Н.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, надавши аналогічні пояснення, які викладені у позовній заяві. Просила позов задовольнити. 
Представник відповідача у судовому засіданні щодо вирішення спору покладалася на розсуд суду, просила прийняти законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних доказів.
Представник третьої особи в судовому засіданні щодо вирішення спору покладалася на розсуд суду.
Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. 
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.
Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 09.06.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Герилів М.Р., ОСОБА_2 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Загальна площа квартири - 34,0кв.м., житлова площа - 19.1кв.м.(а.с.13-14).
Відповідно до Проекту на приведення до норм БНІП добудованих і надбудованих приміщень до квартири АДРЕСА_2 , виданого ППФ «Лекало» 2007 року на замовлення ОСОБА_2 та Пояснювальної записки до Проекту на приведення до норм БНІП добудованих і надбудованих приміщень до квартири АДРЕСА_2 вбачається, що до існуючої квартири АДРЕСА_3 самовільно добудовано гараж (1 поверх), житлову кімнату на рівні існуючої квартири (2 поверх), надбудовано мансардний поверх (другий рівень квартири АДРЕСА_4 ). Проектом передбачається проведення до норм БНІП добудованих і надбудованих приміщень. Також проектом передбачається об`єднати добудовані та надбудовані приміщення до кв. АДРЕСА_4 шляхом пробивання дверного пройому в добудоване приміщення (житлова кімната) та влаштування дерев`яних сходів до надбудованих приміщень (2-й рівень квартири) (а.с.57-77).
З заяв мешканців квартир АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 від 15.12.2007 року встановлено, що сусіди ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не заперечують проти проведеної надбудови та прибудови до квартири АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_2 (а.с.16).
Відповідно до Розпорядження №248 від 23.03.2011 року, виданого Шевченківською районною адміністрацією ЛМР, розглянувши заяву ОСОБА_2 вирішено погодитись з подальшою експлуатацією самовільно добудованих і надбудованих приміщень до квартири АДРЕСА_2 згідно з поданим проектом (а.с.17).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14.07.2011 року (а.с.19).
Після смерті ОСОБА_2 , син померлого, позивач по справі - ОСОБА_1 отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.02.2012 року, яка складається з квартири АДРЕСА_2 . Загальна площа квартири - 34,0кв.м. До квартири проведено добудову та надбудову згідно Розпорядження №248 від 23.03.2011 року, виданого Шевченківською районною адміністрацією ЛМР (а.с.20).
На підставі вказаного Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.02.2012 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 30.03.2012 року (а.с.25).
У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 
У відповідності до ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.
Отже, як встановлено судом, спадкодавець ОСОБА_2 отримав Розпорядження №248 від 23.03.2011р. про погодження подальшої експлуатації самовільно добудованих і набудованих приміщень до квартири АДРЕСА_2 , але не встиг належним чином завершити процес узаконення та на момент його смерті були відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи.
Згідно Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , загальна площа квартири - 106,7 кв.м., житлова площа - 53,2кв.м., кількість житлових кімнат - 3, поверхів 2 + мансарда. Технічним паспортом також встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації квартири АДРЕСА_2 (а.с.133-139)
З Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, реєстраційний номер документу: ТІ01:2555-7267-7106-2645 проведену технічну інвентаризацію об`єкта нерухомого майна, належного позивачу ОСОБА_1 , зареєстровано в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва 12.05.2025 (а.с.140-145).
Так, надані технічний паспорт та звіт про проведення технічного обстеження у своїй сукупності доводять, що технічний стан квартири АДРЕСА_2 є належним.
Отже, в судовому засіданні встановлено, що станом на час розгляду справи будівництво добудови та надбудови будинку завершене, але належним чином оформити його неможливо, оскільки погодження надавались за зверненням покійного батька позивача, який за життя не встиг оформити проведені зміни до квартира АДРЕСА_2 . 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ч. 1,2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Згідно з ч. 4 ст. 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 5 ст. 357 ЦК України поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
У разі якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2019 року у справі № 761/34735/17 (провадження № 61-9064св19).
Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом частини 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва )» визначено, що відповідно до ст.376 ЦК України суди розглядають справи щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинно будівництво.
Згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 4 пункту 9 та в пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.
Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 910/2939/19 виклав правову позицію про те, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного».
При цьому, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у № 61-33701св18 зроблено висновок про те, що суд має повноваження визнавати право власності на об`єкт самочинного будівництва виключно у двох випадках: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Частиною 3 ст.375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України необхідно зробити висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм права, викладених у зазначених частинах статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно.
При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.
Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.
До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14.
Тобто, позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.
Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц, від 18.04.2019 у справі № 306/2140/17.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що покійний батько позивача здійснив реконструкцію власної квартири, проте за життя не встиг оформити проведені зміни до квартири АДРЕСА_2 , при цьому не порушив прав та інтересів інших осіб, добудови виконанні без порушення будь-яких будівельних норм, враховуючи, що питання введення в експлуатацію було предметом розгляду компетентного державного органу, однак позивач отримав відмову, а тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263-265,268,274,289, 354 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
позов задовольнити повністю. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , площею 106,7 кв.м. відповідно до технічних характеристик, визначених у технічному паспорті.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: Львівська міська рада, код ЄДРПОУ - 04055896, м.Львів, пл.Ринок, 1.
Третя особа: Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, код ЄДРПОУ - 04056115, м.Львів, вул. Липинського, 11.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.
Повний текст судового рішення виготовлено 19 червня 2026 року.
  Суддя	  	 О.  І.  Ковальчук