ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2026 Справа № 914/2965/25 

Господарський суд Львівської області у складі головуючої судді Бургарт Т.І., з участю секретаря судового засідання Свистуна П.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Жовківської міської ради Львівського району Львівської області (вулиця Львівська, 40, місто Жовква, Львівська область; ЄДРПОУ: 04056248);
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестагрозем» (вулиця Богдана Хмельницького, 63, місто Львів; код ЄДРПОУ 45459905);
про: витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, - 

з участю: 
від позивача: Іващук І.П.
від відповідача: Столярський М.С.

ВСТАНОВИВ:

Жовківська міська рада Львівського району Львівської області (далі також позивач, Жовківська міська рада) звернулася до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестагрозем» (далі також відповідач, ТзОВ «Вестагрозем») про витребування з незаконного володіння земельної ділянки площею 3, 0654 га кадастровий номер 4622787100:08:000:0028 шляхом скасування іншого речового права (права оренди), зареєстрованого 16 вересня 2024 року за ТзОВ «Вестрагрозем».

Аргументи учасників 

Аргумнети позивача

26.09.2023 між Жовківською міською радою та ТзОВ «Вестзем» укладено договір оренди земельної ділянки площею 3, 0654 га кадастровий номер 4622787100:08:000:0028 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У подальшому ТзОВ «Вестзем» реорганізовано шляхом поділу зі створенням трьох нових товариств, серед яких ТОВ «Вестагрозем», до якого згідно з розподільчим балансом перейшли права та обов`язки орендаря за договором оренди спірної земельної ділянки. 
На підставі цього 12.09.2024 до Державного реєстру речових прав внесено зміни щодо орендаря земельної ділянки – з ТзОВ «Вестзем» на ТзОВ «Вестагрозем» без згоди Жовківської міської ради як орендодавця.
Посилаючись на статті 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», статті 651, 773, 774 ЦК України та статтю 152 ЗК України, позивач зазначає, що передання прав та обов`язків орендаря іншій юридичній особі без погодження орендодавця суперечить правовій природі орендних правовідносин та порушує права власника земельної ділянки.
При цьому зазначає, що хоча за умовами пункту 32 договору оренди землі реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для внесення змін чи розірвання договору оренди, одак ці положення не підлягають застосуванню. Вважає, що у спірних правовідносинах не відбулося універсального правонаступництва. Натомість, має місце часткове передання окремих прав та обов`язків новоствореному товариству, що має ознаки сингулярного правонаступництва та потребує згоди орендодавця.
На підтвердження своєї позиції позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі № 133/158/16-ц.

Аргументи відповідача 

Відповідач заперечує проти позову, покликаючись на помилкове трактування позивачем змісту спірних правовідносин внаслідок ототожнення поділу юридичної особи з виділом. 
ТзОВ «Вестзем» реорганізовано шляхом поділу із припиненням юридичної особи та переходом усіх прав і обов`язків до новостворених товариств (правонаступників) відповідно до розподільчого балансу. Наголошує, що наслідком поділу, на відміну від виділу, є припинення юридичної особи, що реорганізовується, відтак, перехід активів такої особи до правонаступників є неминучим.
Натомість, у процесі виділу юридична особа своїм волевиявленням здійснює відчуження активів, розпоряджаючись належним їй майном при наступному збереженні правосуб`єктності. Відтак, передача майнових прав новоствореній в процесі виділу юридичній особі є лише одним із можливих способів розпорядження відповідним майновим правом суб`єктом, який продовжує здійснювати свою діяльність та не припиняє правосуб`єктності.
За таких обставин передача права оренди у порядку правонаступництва за розподільчим балансом є обов`язковим юридичним наслідком припинення юридичної особи внаслідок поділу та не може розцінюватися як відчуження права оренди у цивільно-правовому розумінні, оскільки суб`єкт відповідного права припинив існування як учасник цивільних правовідносин.
Також відповідач зазначає, що пунктом 32 договору оренди та частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі» прямо передбачено, що реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни чи розірвання договору оренди. Відтак, перехід прав та обов`язків орендаря до ТзОВ «Вестагрозем» у порядку правонаступництва не свідчить про порушення умов договору або вимог закону.
Крім того, зазначає, що позивачем не доведено факту порушення його прав чи законних інтересів, а обраний спосіб захисту є неналежним. Просить у позові відмовити.

Обставини, встановлені судом

Жовківській міській раді Львівського району Львівської області на праві вланості належить земельна ділянка, площею 3, 0654 га кадастровий номер 4622787100:08:000:0028 що відноситься до категорій земель сільськогосподарського призначення з видом цільового використання – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.15-25). 
26 вересня 2023 року Жовківською міською радою зазначену земельну ділянку передано в оренду ТзОВ «Вестзем» строком на 10 років, що підтверджується наявним в матеріалах справи договором оренди землі (а.с.26-31).
Згідно умов договору оренди, дія договору припиняється у випадку ліквідації юридичної особи орендаря. Разом з тим, реогранізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (пункти 28, 32 догвору).
03 липня 2024 року рішенням єдиного учасника ТзОВ «Вестзем» №02 постановлено реорганізувати товариство шляхом поділу на три нових товариства з переведенням усіх активів, прав та обов`язків до нових товариств (а.с.36).
06 вересня 2024 року єдиним учасником ТзОВ «Вестзем» затверджено розподільчий баланс активів та пасивів №1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестзем» (далі по тексту – розподільчий баланс) (а.с.38-43).
Згідно розподільчого балансу, внаслідок поділу ТзОВ «Вестзем» створено три юридичних особи: 
- ТзОВ «Аріста КС»
- ТзОВ «Вестагрозем»
- ТзОВ «Агровестленд» (а.с.39).
Відповідно до розділу 2 розподільчого балансу до новоствореного ТзОВ «Вестагрозем» від реорганізованого ТзОВ «Вестзем» передаються (окрім іншого) права та обов`язки Орендаря за договором оренди землі від 26 вересня 2023 року, укладеним між Жовківською міською радою та ТзОВ «Вестзем» щодо земельної ділянки площею 3, 0654 га кадастровий номер 4622787100:08:000:0028 (а.с.41). 
06 вересня 2024 року учасником ТзОВ «Вестагрозем» прийнято рішення про створення товариства шляхом поділу частини майна, прав та обов`язків ТзОВ «Вестзем», затверджено статут товариства, призначено на посаду директора Варяницю Н.О., постановлено здійснити державну реєстрацію ТзОВ «Вестагрозем» (а.с.34-35).
06 вересня 2024 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців внесено запис про створення ТзОВ «Вестагрозем», що підтверджується витягом з вказаного реєстру (а.с.60-65).
Того ж дня до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців внесено запис про припинення ТзОВ «Вестзем» (а.с.13-14).
12 вересня 2024 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни щодо права оренди земельної ділянки площею 3, 0654 га кадастровий номер 4622787100:08:000:0028, які стосувалися виключно відомостей про орендаря, яким зазначено ТзОВ «Вестагрозем». Водночас, як вбачається з відомостей реєстру, саме право оренди земельної ділянки було зареєстроване 06 жовтня 2023 року зі строком дії до 26 вересня 2033 року та станом на момент внесення змін не припинялося (а.с.184-185).
22 вересня 2024 року ТзОВ «Вестагрозем» листом № 04-09/24 повідомило Жовківську міську раду про реорганізацію орендаря – ТзОВ «Вестзем» шляхом поділу, передачу ТзОВ «Вестагрозем» прав та обов`язків орендаря за договором (окрім інших) оренди земельної ділянки кадастровий номер 4622787100:09:000:0006 та про внесення змін про орендаря до державного реєстру речових прав (а.с.32-33).
Вважаючи, що передача прав та обов`язків за розподільчим балансом від ТзОВ «Вестзем» до ТзОВ «Вестагрозем» є відчуженням права оренди, що потребує надання згоди орендодавця, Жовківська міська рада, виходячи з відсутності такої згоди, звернулася до суду з позовом про захист своїх прав як власника земельної ділянки з вимогою витребувати предмет оренди шляхом скасування права оренди. 

Оцінка суду

Позивач оскаржує передачу права оренди земельної ділянки за розподільчим балансом під час реорганізації (поділу) юридичної особи-орендаря без своєї згоди як власника, оскільки така передача порушує встановлений законом порядок розпорядження правом оренди землі.
При цьому, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач фактично ототожнює поділ та виділ як рівнозначні за правовою природою форми реорганізації юридичної особи.
Саме з огляду на таке тлумачення позивач стверджує, що передача права оренди земельної ділянки за розподільчим балансом, незалежно від форми реорганізації юридичної особи (поділу чи виділу), є тотожною за своїми правовими наслідками та фактично свідчить про здійснення розпорядження правом користування земельною ділянкою без належного волевиявлення її власника (орендодавця).
Відтак в ході судового розгляду дослідженню судом підлягає правова природа переходу права оренди у випадку припинення юридичної особи шляхом поділу. Зокрема, суду належить з`ясувати, чи є перехід права оренди земельної ділянки до правонаступника за розподільчим балансом унаслідок припинення юридичної особи шляхом поділу формою відчуження права оренди або іншим способом розпорядження правом користування земельною ділянкою, що потребує згоди орендодавця, чи такий перехід є передбаченим законом наслідком універсального правонаступництва.
У цьому контексті підлягає оцінці відповідність спірних правовідносин вимогам статтей 8-1, 32 Закону України «Про оренду землі», а також умовам укладеного сторонами договору оренди земельної ділянки.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також безпосередньо самим договором оренди землі.
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно з частиною першою статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічгі за змістом положення містить стаття 1 Закону України «Про оренду землі». 
Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом (частина п`ята статті 93 Земельного кодексу України).
Статтею 8-1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного капіталу, передано у заставу, крім передбачених частиною другою цієї статті лише щодо земель наданих для будівництва житлового будинку.
В той же час, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі (частина 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі»).
Крім цього, відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України «Про оренду землі» зміна найменування сторін договору оренди землі, зокрема, внаслідок реорганізації юридичної особи або зміну типу акціонерного товариства, не є підставою для внесення змін до договору оренди землі та/або його переоформлення.
Отже, законодавство передбачає можливість заміни в договорі оренди землі як орендодавця, так і орендаря, що спрямовано на збереження попередніх існуючих орендних відносин, зокрема, при реорганізації орендаря. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі N 920/418/19.
За змістом статті 104 Цивільного кодексу України, реорганізація (злиття, приєднання, поділу, перетворення) має наслідком припинення юридичної особи. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників (універсальне правонаступництво). Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Порядок припинення юридичної особи шляхом, зокрема, поділу врегульований статтею 107 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи шляхом поділу складає розподільчий баланс, який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.
Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать. До схожих висновків дійшов Верховний Суд у справі 914/3985/21, постанова від 22 лютого 2024 року. 
Натомість правова природа виділу є іншою.
Відповідно до статті 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.
При цьому зі змісту наведеної норми вбачається, що при виділі юридична особа, з якої здійснюється виділ, не припиняється, а продовжує існування як суб`єкт права після передачі частини свого майна, прав та обов`язків новоствореній особі.
Саме тому законодавець у частині третій статті 109 Цивільного кодексу України передбачив спеціальний механізм субсидіарної відповідальності між юридичною особою, з якої здійснено виділ, та новоствореною юридичною особою.
Так, юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до новоствореної юридичної особи. Водночас юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, утвореної внаслідок виділу.
Якщо юридичних осіб, утворених внаслідок виділу, є дві або більше, вони несуть субсидіарну відповідальність солідарно.
Таким чином, сама конструкція статті 109 Цивільного кодексу України свідчить про те, що при виділі первісна юридична особа не припиняє правосуб`єктності, а продовжує існування та залишається носієм цивільних прав і обов`язків.
Саме з цієї причини передача окремих активів, прав чи обов`язків при виділі за своєю правовою природою є переданням частини майнового комплексу юридичної особи, яка продовжує здійснювати діяльність та зберігає правосуб`єктність.
Суд враховує, що наведений підхід є усталеним та послідовно підтримується Великою Палатою Верховного Суду.
Так, у своїх правових висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що виділ є видом реорганізації, який не має наслідком припинення юридичної особи, яка реорганізовується, оскільки остання залишається суб`єктом права, хоча й зі зменшеним обсягом майна, прав та/або обов`язків.
Саме з цією особливістю Велика Палата Верховного Суду пов`язує існування механізму субсидіарної відповідальності, передбаченого статтею 109 Цивільного кодексу України.
Аналогічний підхід системно підтримується Верховним Судом, наприклад, у постанові Верховного Суду від 23.09.2025 у справі № 903/749/24, у якій суд касаційної інстанції, застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, повторно наголосив на ключових характеристиках виділу та правовій природі переходу майнових прав.
Натомість у спірних правовідносинах мало місце не виділення частини майна юридичної особи із збереженням її правосуб`єктності, а припинення ТзОВ «Вестзем» шляхом поділу.
Отже, вирішальним для правильного застосування наведених норм права є розмежування правових наслідків поділу юридичної особи та виділу, оскільки саме на висновках щодо тотожності цих форм реорганізації ґрунтується правова позиція позивача.
Суд зазначає, що поділ юридичної особи, на відміну від виділу, є формою припинення юридичної особи з переходом усієї сукупності її майнових прав та обов`язків до кількох правонаступників відповідно до розподільчого балансу.
Натомість при виділі юридична особа, з якої здійснюється виділ, не припиняється як суб`єкт права, а продовжує здійснювати господарську діяльність. 
Саме тому передача окремих активів, прав чи обов`язків новоствореній юридичній особі при виділі відбувається за волевиявленням особи, яка зберігає правосуб`єктність та продовжує бути носієм відповідних прав та обов`язків.
У випадку ж поділу юридична особа припиняється повністю, а відтак не може залишатися носієм жодних цивільних прав чи обов`язків після завершення процедури реорганізації. Саме тому передання прав та обов`язків правонаступникам у такому випадку є не способом розпорядження окремим майновим правом, а послідовним та неминучим правовим наслідком припинення юридичної особи.
Суд звертає увагу, що право оренди спірної земельної ділянки не було відчужене ТзОВ «Вестзем» на підставі окремого цивільно-правового правочину, не передавалося у заставу, не вносилося до статутного капіталу та не було предметом іншого самостійного розпорядження орендарем.
Перехід прав та обов`язків орендаря відбувся виключно внаслідок припинення ТзОВ «Вестзем» шляхом поділу та на підставі затвердженого розподільчого балансу, який відповідно до статті 107 Цивільного кодексу України є документом, що визначає правонаступництво щодо всіх майнових прав та обов`язків юридичної особи, яка припиняється.
Матеріалами справи підтверджується, що 06.09.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб внесено запис про припинення ТзОВ «Вестзем», а також про створення трьох нових юридичних осіб, між якими розподілено усі активи, права та обов`язки товариства відповідно до розподільчого балансу.
При цьому саме до ТзОВ «Вестагрозем» згідно з розділом 2 розподільчого балансу перейшли права та обов`язки орендаря за договором оренди земельної ділянки від 26.09.2023.
Таким чином, спірне право оренди перейшло до відповідача не внаслідок вільного розпорядження ним попереднім орендарем, а в силу прямої вказівки закону щодо правонаступництва при припиненні юридичної особи шляхом поділу.
Суд також враховує, що ані положення Закону України «Про оренду землі», ані умови укладеного сторонами договору оренди не містять заборони на перехід прав та обов`язків орендаря до правонаступника у випадку реорганізації юридичної особи шляхом поділу.
Навпаки, частина четверта статті 32 Закону України «Про оренду землі» прямо передбачає, що реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору оренди, якщо інше не передбачено договором.
Аналогічні положення містяться і у пункті 32 укладеного сторонами договору оренди, відповідно до якого реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.
Доводи позивача про те, що зазначене положення договору не підлягає застосуванню у зв`язку з відсутністю універсального правонаступництва, суд вважає необґрунтованими.
Сам по собі факт розподілу прав та обов`язків між кількома правонаступниками не змінює правової природи правонаступництва як універсального, оскільки припинення юридичної особи внаслідок поділу охоплює перехід усієї сукупності її майнових прав та обов`язків до новостворених юридичних осіб.
При цьому універсальне правонаступництво не виключає можливості визначення конкретного правонаступника щодо окремого права чи обов`язку у розподільчому балансі.
Посилання позивача на правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі № 133/158/16-ц, суд не бере до уваги, оскільки правовідносини у вказаній справі не є релевантними спірним правовідносинам. Так, наведені висновки стосуються виділу юридичної особи, тобто форми реорганізації, яка не супроводжується припиненням. 
Натомість у спірних правовідносинах мало місце саме припинення юридичної особи шляхом поділу, що виключає можливість застосування до таких правовідносин правових висновків, сформульованих щодо виділу.
Таким чином, у спірних правовідносинах фактично відбулося продовження існуючих орендних правовідносин із заміною особи орендаря у порядку правонаступництва, а не виникнення нового речового права чи повторне надання земельної ділянки в оренду іншій особі.
За таких обставин суд дійшов висновку, що перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки від ТзОВ «Вестзем» до ТзОВ «Вестагрозем» у порядку правонаступництва внаслідок припинення юридичної особи шляхом поділу не є відчуженням права оренди у розумінні статті 8-1 Закону України «Про оренду землі» та не потребував отримання окремої згоди орендодавця.
Відтак, позивачем не доведено факту порушення його прав чи законних інтересів у зв`язку із переходом права оренди до правонаступника.
З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Cудові витрати

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, а також враховуючи те, що при зверненні до суду із позовом позивачем сплачено 2422,40 грн., вказана сума судових витрат покладається на останнього.
Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначає відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Суд зазначає, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Поряд з цим згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.
Отже, право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 908/574/20, від 18 лютого 2025 року у справі № 910/2990/24, від 18 березня 2025 року у справі № 910/3675/24.
У зв`язку з вищенаведеним, суд зазначає, що у справі ТзОВ «Вестагрозем» не подало попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат разом із першою заявою по суті спору.
Водночас така обставина сама по собі не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21. Так, Верховний Суд зазначив, що зі змісту частини 2 статті 124 ГПК України очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Суд наголошує, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, від 18 січня 2022 року у справі № 910/2679/21.
Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, судом при вирішенні питання про відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу враховано факт надання позивачем пояснень для спростування доводів заяви відповідача, у зв`язку з чим неподання відповідачем попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат разом із першою заявою по суті спору не призвело до порушення процесуальних прав позивача та не вплинуло на можливість останнього реалізувати своє право на подання заперечень щодо заявлених до відшкодування витрат.
Разом з тим, застосування відповідних положень статті 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20 лютого 2026 року у справі № 906/1105/22.
Суд враховує, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що неподання ТзОВ «Вестагрозем» попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат разом із першою заявою по суті спору саме по собі не позбавляє його права на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та не зумовлює автоматичної відмови у їх стягненні.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи подано належні та допустимі докази: 

1. Копію договору про надання правничої допомоги від 15.12.2025 року, укладеного між ТОВ «Вестагрозем» та адвокатом Столярським М. С.;
2. Акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги;
3. Детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) із розрахунком вартості в сумі 38000 грн. 
Здійснивши аналіз та оцінку представлених відповідачем доказів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у справі, суд дійшов висновку, що факт надання позивачу професійної правничої допомоги підтверджується матеріалами справи.
За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Необхідно зазначити, що на підставі критеріїв, які визначені в частині 4 статті 126 ГПК України, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 ГПК України).
Позивачем заявлено клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, що уможливлює застосування судом при вирішенні питання про стягнення судових витрат положень частини 4 статті 126 ГПК України критеріями.
При здійсненні розподілу судових витрат суд також керуватиметься положеннями статті 129 ГПК України, зокрема критеріями, що визначені частинами п`ятою сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Верховний Суд неодноразово (наприклад, в постанові від 25.05.2021 у справі №910/7586/19) висловлював правову позицію про те, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, як за клопотанням сторони, так і з власної ініціативи може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, повністю або частково у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу.
Крім цього, виробленою практикою Верховного Суду деталізовано як критерії, які суд з власної ініціативи може застосовувати при вирішенні питання про повну чи часткову відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу, так і їх порядок застосування. Зокрема:
1) Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі №910/21570/17, від 14.11.2018 у справі №921/2/18, від 11.12.2018 у справі №910/2170/18, від 10.10.2019 у справі №909/116/19, від 18.03.2021 у справі №910/15621/19, постанова ВПВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
2) Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанови КГС ВС від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 01.06.2018 у справі №904/8478/16).
З урахуванням наведених вище норм процесуального законодавства України та правових позицій Верховного Суду, вирішуючи питання, щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які розподіляються відповідачу.
При цьому, суд бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, котрі вона неодноразово викладала в постановах від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 (пункт 5.44), від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (пункти 135, 147) про те, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Суд зазначає, що вартість правових послуг є завищеною, адже не відповідає складності справи, яка належить до категорії загальнопоширених, а судова практика щодо вирішення цієї категорії спорів є сформованою та широко застосовною судами.
Крім цього, загальна вартість послуг неспівмірна з обсягом наданих послуг. Зміст наданої правової допомоги є звичайним для цієї категорії справ та включає подання двох заяв по суті спору, додаткових пояснень та участі у судових засіданнях. 
При цьому виокремлення послуги із пошуку релевантної судової практики, аналіз позовної заяви та документів, наданих відповідачем є безпідставним, адже такі роботи є складовою послуги із подання заяв по суті спору. Вказане свідчить про намір відповідача штучно збільшити кількість наданих послуг та, відповідно, завищити їх вартість.
Окрім цього, відповідачем безпідставно вклчено до переліку послуг вартість підготовки клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 вказано, що зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд зазначає, що між тими самими сторонами перебувають на розгляді ще дві аналогічні справи №914/2964/25 та №914/2963/25, які виникають з ідентичних правових підстав, за однаковою правовою природою правовідносин та регулюються фактично однотипними договорами оренди, що відрізняються виключно об`єктами оренди (земельними ділянками), тоді як правова позиція сторін, предмет доказування та зміст спірних правовідносин є взаємопов`язаними та у значній мірі тотожними.
Судом також встановлено, що процесуальні документи, подані представником у вказаних справах, є за своїм змістом істотно подібними або повторюваними, оскільки ґрунтуються на однакових правових доводах та доказовій базі, а судові засідання у цих справах проводилися в один і той самий день послідовно, що об`єктивно свідчить про одночасний характер процесуальної участі представника у взаємопов`язаних провадженнях.
Попри це, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у кожній зі справ розраховані як самостійні повні витрати, ніби правнича допомога надавалася у кожному провадженні із відокремленим та незалежним обсягом робіт, без урахування фактичної взаємопов`язаності справ, повторюваності підготовлених процесуальних документів та спільності правової позиції, що об`єктивно впливало на обсяг витраченого часу та ресурсів.
Таким чином, врахувавши наявність заперечень позивача щодо розміру стягнення правової допомоги, складність справи, характер, обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, час, необхідний для надання відповідних послуг, обставини даної справи, суд, керуючись критеріями реальності (дійсності та необхідності) наданих послуг, пов`язаності цих послуг із розглядом інших аналогічних справ №914/2965/25 та № 914/2964/25, співмірності та розумності їх розміру, дійшов висновку, що розумним та справедливим розміром витрат на професійну правничу допомогу відповідача буде 6`000,00 грн. Вказана сума грошових коштів підлягає стягненню із позивача.
Підсумовуючи викладене вище, керуючись ст.ст. 2, 4, 42, 46, 73, 74, 76-80, 123, 124, 126, 129, 222, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.
2. Судовий збір залишити за позивачем. 
3. Стягнути з Жовківської міської ради Львівського району Львівської області (вулиця Львівська, 40, місто Жовква, Львівська область; ЄДРПОУ: 04056248) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестагрозем» (вулиця Богдана Хмельницького, 63, місто Львів; код ЄДРПОУ 45459905) 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
4. У задоволенні решти вимог заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу – відмовити. 
3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.
4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 25 травня 2026 року ( з урахуванням періоду тимчасової непрацездатності судді). 
ВИРІШИВ

Суддя Бургарт Т.І.