ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 року	справа № 380/6324/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мартинюка В.Я.,
розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження у м.Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейплен Крейв» до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кейплен Крейв» (далі - позивач) звернулося в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.10.2025 року №45823/13-01-04-06/45057036. 

У заявах по суті позива наводить такі аргументи.
ТОВ «Кейплен крейв» 28.10.2025 було подано уточнюючі декларації (розрахунки) за періоди: листопад, грудень 2024 року та січень - липень 2025 року, які прийнято контролюючим органом, про що свідчать відповідні квитанції. Таким чином, позивачем самостійно виправлено всі показники податкової звітності відповідно до ст. 50 Податкового кодексу України, що повністю виключає підстави для збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій. Уточнюючий розрахунок не створює нових податкових зобов`язань, а є формою виправлення раніше допущених помилок та відображає фактичний податковий обов`язок платника податків на момент виникнення відповідних податкових правовідносин. Отже, податкове повідомлення-рішення визначає грошове зобов`язання на підставі даних, які не відповідають реальному податковому обов`язку позивача, що підтверджується поданим уточнюючим розрахунком. Крім того, податкове законодавство України гарантує платнику податків право на самостійне виправлення помилок у податковій звітності, і таке виправлення має пріоритет над висновками контролюючого органу, якщо інше не доведено останнім. Уточнюючий розрахунок не є новим податковим зобов`язанням, а виправленням вже існуючого, тим самим усуваючи порушення. Покликається на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 805/2408/16-а, від 21.01.2021 у справі №826/14257/16, від 14.08.2024 у справі № 560/12984/23, від 16.05.2025 у справі №520/21901/23. Також зазначає, що доводи відповідача, які не відображені в акті камеральної перевірки, не можуть братися судом до уваги як належне обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення. Крім того, аргументи відповідача, навіть якби вони були відображені в акті перевірки, не могли б бути предметом камеральної перевірки за своєю правовою природою. Також наводить аргументи щодо реальності господарської операції.

Відповідач у заявах по суті наводить такі заперечення проти позовних вимог.
Як вбачається з податкової звітності позивача, 19.08.2024 року його реєстрацію як платника податку на додану вартість було анульовано контролюючим органом з підстави, визначеної кодом причини 39, а саме: відсутність постачань та неподання податкових декларацій з податку на додану вартість протягом встановленого податковим законодавством строку. Зазначена підстава анулювання прямо свідчить про те, що впродовж відповідного періоду господарська діяльність позивача не мала ознак реального здійснення, а податковий облік з податку на оадну вартість фактично не вівся. В подальшому, 01.11.2024 року позивачем було поновлено реєстрацію платника податку на додану вартість на підставі подання реєстраційної заяви за формою №1-ПДВ. Водночас сам по собі факт формального поновлення реєстрації платника податку не може розглядатися як безумовне підтвердження реальності господарської діяльності чи правомірності формування податкового кредиту. Більше того, сукупність фактичних обставин справи свідчить про наявність ознак штучного та фіктивного формування податкового кредиту з боку позивача. Зокрема, з матеріалів справи чітко вбачається, що позивач застосовувало схему подання податкової звітності з податку на додану вартість із заниженими показниками, що унеможливлювало досягнення порогових критеріїв для призначення документальної перевірки контролюючим органом. Лише після цього позивач подавав так звані “уточнюючі декларації” з істотно збільшеними сумами податкового кредиту, що свідчить про навмисний та поетапний характер таких дій. Разом з тим, уточнюючі декларації від 28.10.2025 року № 9332307781, не були визнані контролюючим органом як уточнюючі розрахунки в розумінні Податкового кодексу України, у зв`язку з чим їм було присвоєно статус «історія подання», що виключає будь-які правові наслідки таких документів для податкового обліку платника. Контролюючий орган належним чином поінформував позивача про неприйняття зазначених уточнюючих розрахунків, зокрема шляхом направлення листа від 30.10.2025 року №42833/6/13-01-04-06. Відповідна інформація була відображена в електронному кабінеті платника податків, що свідчить про обізнаність позивача щодо відсутності юридичного статусу поданих ним документів. Відповідно до вказаного повідомлення відповідачі повідомляє, що згідно ст. 48 Податкового кодекс України від 02.12.2010 року №2755VI із внесеними змінами та доповненнями податкова декларація складається за формою, затвердженою порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодекс та чинному на час її подання, форма податкової декларації повинна містити обов`язкові реквізити і відповідати нормам та зміст відповідних податку та збору. Отже, дії позивача щодо подання занижених податкових декларацій з подальшим поданням неприйнятих уточнюючих розрахунків, а також обставини анулювання та поновлення реєстрації платника податку на додану вартість у сукупності вказують на відсутність реального економічного змісту таких операцій та наявність фактичних підстав вважати сформований податковий кредит штучним і фіктивним. Наовдить інші обставини які стосуються статусу платника опдатку на додану вартість та фіктивності господарськиї операцій.

Представник позивача вимоги підтримав, просить їх задовольнити.
Представник відповідача проти позову заперечує, просить у його задоволенні відмовити.

Ухвалою суду від від 21.04.2026 року відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 25.05.2026 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються наступні обставини.
Відповідачем проведено камеральну перевірку даних, заделарованих у податковій вітності з податку на додану вартість позивачем за звітний податковий період липень 2025 року.
За результатами такої камеральної перевірки складено акт від 18.09.2025 року № 42581/13-01-04-06/45057036, у висновках якого встановлено порушення позивачем вимог пункту 198.2, пункту 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200, пункту 201.12 статті 201 Податкового кодексу України в результатаі чого завищено податкоий кредит в розмірі 1210830 грн. 93 коп., що призвело до заниження податкового значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (рядок 9 - рядок 17 декларації), яке сплачується до державного бюджету 1210830 грн. 93 коп.
Зокрема, позивачем включено до складу податкового кредиту за липень 2025 року суми податку на додану вартість за операціями з ввезення на митну територію України товарів та необоротних активів у загальному розмірі 4930979 грн. 00 коп. Водночас, відповідно до наявної в інформаційних ресурсах ДПС України інформації та даних СЕА ПДВ, за вказаний звітний період обліковуються митні декларації на суму податку на додану вартість лише 3720148 грн. 00 коп.
Таким чином, встановлена розбіжність між задекларованими платником сумами податкового кредиту та фактично підтвердженими даними митного оформлення становить 1 1 210 830 грн. 93 коп. Зазначена сума не підтверджена належними первинними документами та митними деклараціями, що унеможливлює її правомірне включення до складу податкового кредиту.
На підставі висновків, викладених в згаданому акті перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.10.2025 року № 45823/13-01-04-06/45057036, яким платнику податків збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1331914 грн. 10 коп., у тому числі: за податковим зобов`язанням – 1210831 грн. 00 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) – 121 083 грн. 10 коп.
28.10.2025 року позивачем подано уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок, яким уточнено показники податкової звітності за липень 2025 року.
Згідно листа від 30.10.2025 року за №42833/6/13-01-04-06 згаданий уточнюючий розрахунок не визнаний уточнюючим та йому присвоєно статус "історія подання".

Змістом спірних правовідносин є відповідність податкового повідомлення-рішення від 06.10.2025 року № 45823/13-01-04-06/45057036 критеріям правомірності, передбачених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
При цьому. позивач погоджується з висновками акта перевірки та не оспорює їх, однак уважає, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято без урахуванням уточнюючого розрахунку.

Розглядаючи двний спір по суті суд керувався наступними нормами чинного законодавства та виходив з таких мотивів.
У відповідності до положень ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. 
Фундаментальні основи відносин державних органів та особи закладено у статті 19 Основного Закону України.
Так, у відповідності до частини першої цієї статті, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
У частині другій продовжується, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI, з наступними змінами та доповненнями (далі - ПК України).
Абзацом першим пункту 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки..
У відповідності до положень адзацу першого підп.75.1.1 п.75.1 ст.75 ПК України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО, даних Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального та Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах.Згідно із пунктом 86.2 статті 86 ПК України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Отже камеральна перевірка є окремим самостійним видом перевірок і не належить ні до планових, ні до позапланових.
Відповідно до пункту 50.1 статті 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.
Пунктом 50.2 статті 50 ПК України передбачено, що платник податків під час проведення документальних планових та позапланових перевірок не має права подавати уточнюючі розрахунки до поданих ним раніше податкових декларацій за будь-який звітний (податковий) період з відповідного податку і збору, який перевіряється контролюючим органом.
Таким чином, пунктом 50.2 статті 50 ПК України встановлено обмеження щодо подання уточнюючого розрахунку показників поданої звітності лише у разі проведення документальної планової або позапланової перевірки.
Отже, після проведення камеральної перевірки і до прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення за наслідками такої перевірки платник має право подавати уточнюючі розрахунки, а контролюючий орган, приймаючи відповідне податкове повідомлення-рішення за наслідками такої камеральної перевірки, повинен встановити дійсний обов`язок платника зі сплати податку з урахуванням даних уточнюючого розрахунку.
Висновок щодо застосування наведених норм права у наведений спосіб неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2021 року (справа №808/537/16), від 22 грудня 2020 року (справа №640/15334/19), від 03 вересня 2020 року (справа №808/2156/17), від 31 серпня 2020 року (справа №820/6771/16), від 12 серпня 2020 року (справа № 805/2408/16-а), від 19 вересня 2019 року (справа №815/4013/14), від 10 січня 2024 року (справа № 805/3164/17-а), від 16 травня 2025 року (справа № 520/21901/23), що вказує на усталеність такого висновку.
В силу положень ч.5 ст.242 КАС України такий висновок застосовується при вирішенні даного спору.
Доказів подання уточнюючого розрахунку у межах проведеної камеральної перевірки та до прийняття спірного податкового повідомлення-рішення матеріали справи не містять.
Спірне податкове повідомлення-рішення прийнято 06.10.2025 року, а уточнюючий розрахунок позивачем подано після його прийняття - 28.10.2025 року, а тому, з урахуванням наведених норм та висновків Верховного Суду щодо їх застосування, суд уважає, що відповідач не допустив порушень наведених норм.
Більше того, згаданий уточнюючий розрахунок згідно листа відповідача від 30.10.2025 року за №42833/6/13-01-04-06 не визнаний уточнюючим та йому присвоєно статус "історія подання".
Такі дії відповідача в судовому порядку не визнавались протиправними, а тому уважаються правомірними.

Щодо суми податкового зобов`язання, визначеної у спірному податковому повідомленні-рішенні, то така не оспорюється позивачем та підтверджується різницею рядка 17 податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2025 року та сумами наявними у системі електронного адміністрування податку на додану вартість (витяг додано відповідачем до додаткових пояснень від 09.06.2026 року).

Враховуючи викладене, судом не встановлено порушень відповідачем критеріїв правомірності, передбачених ч.2 ст.2 КАС України, при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення.

При цьому, судом не надається правова оцінка аргументам сторін щодо нереальності господарської діяльності позивача, його відповідності критеріям ризиковості та статусу платника податку на додану вартість, його фіктивності, оскільки такі не були предметом камеральної перевірки та не знайшли свого відображення в акті такої перевірки, а тому знаходяться поза межами предмету доказування. 

З огляду на викладене, суд уважає позовні вимоги необгрунтованими, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

В силу положень статті 139 КАС України, судові витрати підлягають присудженню з позивача, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	Мартинюк Віталій Ярославович