Справа № 143/144/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2026 року    м. Погребище

Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючої судді Тітової Т. Л.,
за участю секретаря Затоковенко Т. О.,
представника відповідача Юзопольського С. В. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Погребище Вінницького району Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, –

встановив:

У лютому 2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Кучер Г. М. надійшла позовна заява, у якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.03.2026, представник позивачки просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 : одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію у розмірі 148 095 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 18 168 грн, а також середній заробіток за час затримки виплати належних їй сум при звільненні у розмірі 99 166 грн 34 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка ОСОБА_1 у період з 1984 року по 2024 рік перебувала у трудових відносинах із виробничим підрозділом «Служба роботи станцій» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», де працювала на посаді чергового по залізничній станції.
Відповідно до наказу від 06.06.2024 № 379/ос про припинення трудового договору позивачку звільнено з посади чергового по залізничній станції на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України – за власним бажанням. У зазначеному наказі передбачено виплату позивачці матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2024 рік, відповідно до п. 3.10 змін та доповнень до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2023 роки, а також одноразова матеріальна допомога відповідно до п. 8.20 Колективного договору у розмірі 5 середньомісячних заробітків (посадових окладів) та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Стаж роботи позивачки на залізничному транспорті становить 42 роки 9 місяців 12 днів. Разом із тим, у день звільнення виплати, передбачені Колективним договором, відповідачем проведені не були.
Не отримавши повного розрахунку при звільненні до кінця 2024 календарного року, позивачка неодноразово зверталася до керівництва виробничого підрозділу в усній формі з приводу проведення відповідних виплат, однак, отримувала відповіді про те, що такі виплати призупинені до закінчення воєнного стану.
02.07.2025 позивачка звернулася до відповідача із заявою про надання роз`яснень щодо виплати заборгованості за виплатами, передбаченими Колективним договором, а також щодо зазначення точної дати їх проведення.
Листом від 20.11.2025 № НКЗ-34/880н щодо надання матеріальної допомоги відповідач повідомив, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та у зв`язку з проведенням заходів з оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01.04.2025 і до прийняття окремого рішення керівництва, виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено. Також у вказаному листі зазначено, що після стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені у першочерговому порядку. Крім того, відповідач повідомив, про неможливість зазначення сум, належних до виплати, оскільки відповідні коди виплат є закритими, а їх нарахування не здійснюється.
Позивачка з такими діями відповідача не погоджується, вважає їх протиправними та зазначає, що при її звільненні відповідачем безпідставно, з порушенням вимог трудового законодавства та умов Колективного договору, не було проведено повний розрахунок і не виплачено всі належні їй суми.
У зв`язку з наведеним позивачка звернулася до суду з цим позовом. 
Ухвалою судді від 19.02.2026 відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
09.03.2026 через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив АТ «Укрзалізниця», у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
У відзиві зазначено, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. 
Щодо вимоги про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 145 095 грн відповідач зазначив, що станом на дату звільнення позивачки – 13.06.2024 окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» про виплату або відновлення виплати зазначеної матеріальної допомоги, передбаченої умовами Колективного договору, прийнято не було, у зв`язку з чим нарахування та виплата вказаних коштів позивачці у день звільнення не здійснювалися. 
Відповідач вказує, що виплати одноразової та додаткової матеріальної допомоги при виході на пенсію, а також матеріальної допомоги на оздоровлення не належать до гарантованих законодавством України виплат, а передбачені виключно положеннями Колективного договору. При цьому АТ «Укрзалізниця» в умовах збройної агресії рф проти України та дії правового режиму воєнного стану не має можливості забезпечити працівників усіма соціальними гарантіями, передбаченими договорами структурних підрозділів товариства. 
Також відповідач зазначає, що призупинення відповідних виплат було здійснено на законних підставах та у спосіб, визначений чинним законодавством.
Крім того, відповідач посилається на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 24.10.2022, яким було ухвалено рішення про часткове відновлення виплат працівникам, передбачених колективними договорами, а саме: здійснення нарахування та виплати працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися або будуть звільнені починаючи з лютого 2022 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до п. 3.2.21 Галузевої угоди. Зазначені виплати були призупинені відповідно до п.п. 1.1.4 п. 1.1 рішення правління від 14.03.2022. 
Відповідач зазначає, що нарахування та виплата матеріальної допомоги повинні здійснюватися у хронологічній послідовності відповідно до дати виникнення права на таку виплату, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення, який затверджується та доводиться додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує його обов`язки. 
З огляду на зазначене відповідач вважає, що позивачці буде виплачено одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію відповідно до умов Колективного договору після стабілізації фінансового стану товариства, у порядку черговості згідно із затвердженими графіками.
Щодо вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік відповідач зазначає, що відновлення відповідної виплати можливе виключно на підставі окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця», у зв`язку з чим вважає зазначену позовну вимогу передчасною, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. 
Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначає, що позивачку було звільнено 13.06.2024 за власним бажанням відповідно до наказу про припинення трудового договору від 06.06.2024 № 379о/с.
При цьому відповідач вказує, що для застосування положень ст. 117 КЗпП України та покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідним є встановлення вини роботодавця.
Відповідач зазначає, що інфраструктура АТ «Укрзалізниця» під час дії воєнного стану постійно зазнає значних руйнувань унаслідок широкомасштабної збройної агресії рф проти України, що спричиняє значні збитки товариству, яке при цьому продовжує виконувати соціально важливі функції щодо перевезення пасажирів, військових вантажів та забезпечення потреб Міністерства оборони України, а також здійснює заходи із захисту критичної інфраструктури та підтримки працівників, які безпосередньо беруть участь в обороні України або постраждали внаслідок війни. 
Крім того, відповідач вважає, що позивачкою пропущено встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду. 
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Кучер Г. М. не з`явилися. Разом із тим, 18.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивачки надійшло клопотання, у якому вона просила провести розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача – Юзопольський С. В. позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що позивачка відповідно до умов Колективного договору має право на спірні виплати, однак у зв`язку з введенням воєнного стану та внесенням змін до трудового законодавства роботодавцю надано право в односторонньому порядку змінювати окремі умови колективного договору. При цьому зазначив, що відповідні виплати не скасовані, а лише тимчасово призупинені на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця».
Суд заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні як окремо, так і в сукупності, дійшов таких висновків.
Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивачка ОСОБА_1 у період з 11.03.1983 по 13.06.2024 перебувала у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», працюючи на різних посадах, останньою з яких була посада чергового по залізничній станції (а. с. 15, 16).
Згідно з наказом (розпорядженням) від 06.06.2024 № 379/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 звільнено 13.06.2024 на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. 
Крім того, зазначеним наказом передбачено виплату позивачці компенсації за невикористані дні відпустки, а саме: за вислугу років за період 09.05.2021-08.05.2022 за 4 дні; прийнятті до 01.01.1997 за період 09.05.2021-08.05.2022 за 4 дні; за вислугу років за період 09.05.2022-08.05.2023 за 4 дні; прийнятті до 01.01.1997 за період 09.05.2022-08.05.2023 за 4 дні; за вислугу років за період 09.05.2023-31.12.2023 за 3 дні; прийнятті до 01.01.1997 за період 09.05.2023-31.12.2023 за 3 дні; за вислугу років за період 01.01.2024-08.05.2024 за 1 день; прийнятті до 01.01.1997 за період 01.01.2024-08.05.2024 за 1 день; щорічна відпустка за період 09.05.2024-13.06.2024 за 2 дні. 
Також наказом передбачено виплату одноразової матеріальної допомоги відповідно до п. 8.20 Колективного договору у розмірі 5 середньомісячних заробітків (посадових окладів), додаткової матеріальної допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 5 середньомісячних заробітків. Залізничний стаж позивачки в Галузі становить 42 роки 9 місяців 12 днів.
Крім того, наказом визначено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, передбачені п. 3.10 змін та доповнень до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2024 роки, після прийняття окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця» (а. с. 13).
Відповідно до наказу (розпорядження) від 08.05.2024 № 158 «Про надання відпустки» ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за період роботи з 09.05.2023 по 08.05.2024 тривалістю 24 календарні дні – з 20.05.2024 по 12.06.2024 включно, із наданням матеріальної допомоги на оздоровлення (а. с. 14 на звороті).
Листом АТ «Укрзалізниця» від 20.11.2025 № НЗК-34/880н позивачку ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, протокол № Ц-54/31 Ком.т. та лист від 25.03.2022 № ЦЦУП-10/195, було призупинено низку виплат працівникам, передбачених колективними договорами структурних (виробничих) підрозділів АТ «Укрзалізниця», зокрема, виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.
У вказаному листі зазначено, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 та 2024 роки буде здійснена після прийняття окремого рішення правління товариства, про що також зазначено в наказі про надання матеріальної допомоги від 29.01.2024 № 66 та в наказі про припинення трудового договору від 06.06.2024 № 379/ос. Станом як на дату звільнення позивачки, так і на дату її звернення, відповідного рішення правління товариства прийнято не було. 
Також у листі зазначено, що відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з операційної ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25 у зв`язку із проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01.04.2025 і до прийняття окремого рішення керівництва, призупинено виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівників уперше у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. 
При цьому відповідач повідомив, що після стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені у першочерговому порядку (а. с. 11, 12).
Згідно з довідкою структурного підрозділу «Служба роботи станцій» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 11.02.2026 середньоденна заробітна плата позивачки за останні шість календарних місяців роботи перед звільненням становила 600 грн 24 коп. (а. с. 10).
Як убачається з витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, відповідно до пп.1.1.4 п.1.1 зазначеного протоколу, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, запровадженого Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а. с. 48).
Відповідно до спільного листа АТ «Укрзалізниця» та Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України від 06.09.2022 № Ц/3-91/1459/Цпроф/30-22, адресованого керівникам структурних підрозділів апарату управління, регіональних філій, філій АТ «Укрзалізниця», раді Профспілки залізничників і транспортних будівельників України та головам дорожніх профспілкових організацій, повідомлено, що після припинення або скасування правового режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», буде переглянуто адміністративні рішення правління щодо призупинення виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами. Також зазначено, що працівники, звільнені вперше у зв`язку з виходом на пенсію, отримають належні їм суми одноразової та додаткової матеріальної допомоги (а. с. 50).
Як убачається з витягу з протоколу № Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, починаючи з 01.07.2024, зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
Разом із тим, зазначеним рішенням поновлено з 01.07.2024 виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у єдиному розмірі, передбаченому Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками, а саме – у розмірі 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу) (а. с. 51).
Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод людини та громадянина є закріплене Конституцією України право на судовий захист.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Зміст зазначеного права полягає у тому, що кожна особа має право звернутися до суду, у разі порушення, невизнання чи оспорювання її прав, свобод або законних інтересів, а також у випадку створення перешкод для їх реалізації чи іншого ущемлення прав в свобод. 
Зазначена конституційна норма зобов`язує суди приймати до розгляду заяви навіть за відсутності в законі спеціального положення про судовий захист, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у п. 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9зп.
Право на справедливий судовий розгляд також гарантовано Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 6 якої передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий суд охоплює, зокрема, право особи на доступ до правосуддя.
У практиці Європейського суду з прав людини право на суд включає такі основні елементи: існування суду, встановленого законом, який відповідає вимогам незалежності і неупередженості; наявність у такого суду достатніх повноважень для вирішення спору; а також забезпечення особі реального доступу до такого суду. 
У рішенні у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», від 21.02.1975 р. ЄСПЛ зазначив: «Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду».
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надаючи оцінку як кожному доказу окремо, так і всім доказам в цілому, із наведенням мотивів їх врахування або відхилення.
Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі належні йому суми у строки, визначені законом. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. 
Метою такого правового регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з припиненням трудових відносин, зокрема забезпечення права працівника на своєчасне отримання належних йому виплат, які є основним джерелом його існування. 
Разом із тим, механізм компенсації, передбачений статтею 117 КЗпП України, не містить чітких критеріїв щодо забезпечення справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця.
Суд також враховує, що працівник є слабшою стороною трудових правовідносин порівняно з роботодавцем. Водночас як працівник, так і роботодавець повинні діяти добросовісно при реалізації своїх прав та виконанні обов`язків, а під час вирішення спору має бути забезпечено дотримання принципу розумного балансу між інтересами сторін трудових правовідносин. 
Як установлено судом, позивачці не були виплачені ні матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 рік, ні одноразова матеріальна допомога, передбачена п. 8.20 Колективного договору, у розмірі 5 середньомісячних заробітків (посадових окладів), ні додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 5 середньомісячних заробітків, передбачена працівникам зі стажем роботи в галузі 42 роки 9 місяців 12 днів, ані у день звільнення, ані станом на час розгляду справи. 
Отже, з огляду на те, що виплата одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена п. 3.10 Колективного договору, суд дійшов висновку, що позивачка має право на отримання зазначеної виплати.
Водночас відповідач, не заперечуючи права позивачки на отримання одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у загальному розмірі 10 середньомісячних заробітків, посилався на те, що виплату таких сум було призупинено на період дії воєнного стану.
На обґрунтування своєї позиції відповідач посилався на положення ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15 березня 2022 року, якою передбачено право роботодавця на період дії воєнного стану зупиняти дію окремих положень колективного договору за власною ініціативою, а також на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), відповідно до якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні було призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами, у тому числі інші одноразові заохочувальні виплати.
Статтею 58 Конституції України закріплено принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правові актів у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 Кодексу законів про працю України форми та системи оплати праці, норми праці, тарифні сітки, посадові оклади, а також умови та розміри доплат, винагород, премій, компенсаційних і гарантійних виплат визначаються підприємствами, самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, встановлених законодавством, генеральною, галузевими та регіональними угодами.
Згідно з ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору можуть вноситися виключно за взаємною згодою сторін у порядку, визначеному самим колективним договором.
При цьому положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від членства у профспілці та є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників, що передбачено статтею 18 КЗпП України та статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди».
Судом установлено, що рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 на період дії воєнного стану було призупинено виплату додаткових гарантій та компенсацій, передбачених галузевою угодою і колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію. Водночас зазначене рішення було прийняте роботодавцем в односторонньому порядку, без внесення відповідних змін до колективного договору та без погодження з профспілковими органами, чим порушено вимоги трудового законодавства та Закону України «Про колективні договори і угоди».
Крім того, відповідачем не було доведено належного повідомлення позивачки про зміну істотних умов оплати праці та погіршення умов матеріального забезпечення. 
Суд також бере до уваги, що підставою для прийняття вказаного рішення правління АТ «Укрзалізниця» було посилання на Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності лише 22.03.2022, тоді як оспорюване рішення ухвалене 14.03.2022.
Отже, застосування положень зазначеного Закону до спірних правовідносин суперечить вимогам статті 58 Конституції України щодо недопустимості зворотності дії нормативно-правових актів у часі. 
Вказані обставини знайшли своє підтвердження у рішенні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 року у справі № 211/7338/23, залишеному без змін Постановою Верховного Суду від 05.02.2025 року, якими п. 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року № Ц-54/31 в частині призупинення виплат матеріальної допомоги визнано незаконним та скасовано.
Відповідно до статей 47, 116 та 117 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення провести з працівником повний розрахунок та виплатити всі належні йому суми.
Невиконання такого обов`язку тягне настання відповідальності, передбаченої трудовим законодавством. 
Аналогічний за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.
Як встановлено судом, на день звільнення позивачці не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік, а також допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 10 середньомісячних заробітків, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення зазначених сум та захисту порушених трудових прав позивачки.
Як вбачається із матеріалів справи, наказом (розпорядженням) від 06.06.2024 № 379/ос про звільнення позивачки ОСОБА_1 передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 6 прожиткових мінімумів відповідно до п. 3.10 змін та доповнень до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2024 роки (а. с. 13).
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2024 року встановлено у розмірі 3 028 грн. Таким чином, розмір матеріальної допомоги на оздоровлення, яка підлягала нарахуванню та виплаті позивачці, становить 18 168 грн (3 028 грн х 6 прожиткових мінімумів).
Крім того, зазначеним наказом (розпорядженням) від 06.06.2024 № 379/ос передбачено виплату позивачці одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до п. 8.20 Колективного договору, а саме: у розмірі 5 середньомісячних заробітків (посадового окладу), та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 5 середньомісячних заробітків (залізничний стаж в галузі складає 42 роки 9 місяців 12 днів) (а. с. 13).
Представник позивачки просить стягнути з відповідача одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію у загальному розмірі 10 середньомісячних заробітків, загальний розмір яких за його розрахунком, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, становить 148 095 грн.
Судом встановлено, що відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) від 11.02.2026, наданої представником позивачки, середньомісячна заробітна плата позивачки за квітень та травень 2024 року становила 14 887 грн 80 коп. (15 013 грн 79 коп.+14 761 грн 81 коп./2), а середньоденна заробітна плата – 244 грн (14 887 грн 80 коп./61) (а. с. 10).
Вказаний розрахунок здійснено судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, з урахуванням усіх виплат, що включаються до розрахунку середньої заробітної плати, а також із виключенням виплати, які не враховуються відповідно до п. 4 розділу III зазначеного Порядку.
За таких обставин суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню невиплачена одноразова матеріальна допомога при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 10 середньомісячних заробітків, що становить 148 878 грн (14 887 грн 80 коп.х10).
Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
Як убачається із заяви про уточнення позовних вимог від 18.03.2026, представник позивачки – адвокат Кучер Г. М. просить стягнути з відповідача на користь позивачки одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію у розмірі 148 095 грн.
З огляду на викладене, а також враховуючи вимоги ч. 1 ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію саме у заявленому розмірі – 148 095 грн.
При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведеного позивачкою розрахунку, а також не подано власного розрахунку спірних сум, який би свідчив про інший розмір належних до виплати коштів.
Розглядаючи позовну вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 30.06.2024 по 30.01.2025 у розмірі 99 166 грн 34 коп., суд виходить із такого.
Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України, (із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20 грудня 2005 року; у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У разі наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене відшкодування, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо ж спір вирішено частково на користь працівника, розмір відшкодування за час затримки визначається судом, який ухвалює рішення по суті спору, але не більше ніж за період, передбачений частиною першою ст.117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що під належними звільненому працівникові сумами слід розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення відповідно до умовам трудового договору та державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах із роботодавцем, зокрема заробітну плату, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомога та інші виплати.
Вирішуючи спір, суд виходить із принципу змагальності цивільного процесу, відповідно до якого кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, якщо інше не встановлено законом.
Разом із тим, за змістом положень статей 115, 116 КЗпП України саме на роботодавця покладається обов`язок доведення відсутності заборгованості перед працівником при проведенні остаточного розрахунку при звільненні.
Судом установлено, що відповідачем порушено строки виплати належних позивачці сум матеріальної допомоги, передбачених колективним договором, у зв`язку з чим наявні правові підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України.
Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 .
Пунктом 1 зазначеного Порядку передбачено, що він застосовується, зокрема, в інших випадках, коли відповідно до законодавства виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Згідно з пунктом 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, у якому настала подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати
Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, здійснюються шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на кількість робочих днів/годин, а у випадках, передбачених законодавством, - календарних днів, які підлягають оплаті за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість фактично відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період.
В цій справі позивачку було позбавлено права на своєчасне отримання належних їй при звільненні виплат, зокрема матеріальної допомоги, що суперечить вимогам статей 115, 116 КЗпП України. Подією, з якою закон пов`язує обов`язок проведення остаточного розрахунку та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є день звільнення працівника, у зв`язку з чим середня заробітна плата підлягає обчисленню, виходячи із виплат за два календарні місяці роботи, що передували звільненню.
Як уже зазначалося судом, при визначені розміру середнього заробітку суд бере до уваги довідку про середню заробітну плату (дохід) від 11.02.2026, відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивачки за останні два місяці роботи перед звільненням становила 244 грн (а. с. 10).
Згідно з матеріалами справи позивачка була звільнена із займаної посади у зв`язку з виходом на пенсію 13.06.2024, а у позовній заяві просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.06.2024 по 30.01.2025.
Разом із тим, суд враховує положення ст. 117 КЗпП України у редакції Закону України № 2352-IX від 01 липня 2022 року, якими встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки у зв`язку з виходом на пенсію підлягає обчисленню за період з 14.06.2024 по 14.12.2024, тобто в межах шестимісячного строку, прямо передбаченого ст. 117 КЗпП України.
При цьому суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, відповідно до якого обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене Законом України № 2352-IX, визначає максимальну межу відповідальності роботодавця. Водночас таке обмеження не нівелює принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати, спрямованої на захист трудових прав працівника.
Кількість робочих днів у періоді з 14.06.2024 по 14.12.2024 року, які підлягають оплаті за середнім заробітком, становить 131 робочий день, з урахуванням положень частини 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану», якою на період дії воєнного стану зупинено дію ст. 73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів.
Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2024 по 14.12.2024, становить 31 964 грн (244 грн х 131 робочий день) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Разом із тим, суд враховує, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, має право за певних обставин зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, незалежно від того, чи задоволено вимоги працівника про стягнення належних при звільненні сум у повному обсязі чи частково. При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 щодо залежності права суду на зменшення такого відшкодування від часткового задоволення позовних вимог. 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 (справа № 753/6958/23) наголосила, що встановлене статтею 117 КЗпП України обмеження періоду нарахування середнього заробітку шістьма місяцями визначає лише максимальну межу відповідальності роботодавця. Однак не виключає принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні конкретного розміру відшкодування. 
Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, характер порушення трудових прав позивачки, розмір невиплачених при звільненні сум, тривалість затримки розрахунку та компенсаційний характер відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у визначеному судом розмірі у розмірі (31 964 грн) є співмірним наслідкам допущеного порушення та відповідає принципам розумності і справедливості.
Доводи відповідача щодо складного фінансового становища підприємства у зв`язку зі збройною агресією рф суд оцінює критично, оскільки сам по собі факт фінансових труднощів не звільняє роботодавця від виконання обов`язку щодо проведення своєчасного та повного розрахунку з працівником при звільненні та від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Крім того, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19, відповідно до якої суми, що підлягають стягненню з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати або середній заробіток, визначаються без утримання податків і зборів. Нарахування та утримання податки і обов`язкових платежів здійснюється роботодавцем під час виконання судового рішення та виплат відповідних сум працівникові відповідно до вимог податкового законодавства України.
При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Оскільки справляння та сплата податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів відповідно до вимог законодавства покладається на роботодавця та працівника, суд визначає суми, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, без утримання податків та інших обов`язкових платежів, що відповідає правовій позиції, викладеній у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».
Крім того, суд враховує положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі невручення працівникові письмового повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми строк звернення до суду не вважається пропущеним.
Як установлено судом, відповідач не надав доказів вручення позивачці належного письмового повідомлення про нараховані та виплачені їй при звільненні суми. 
Разом із тим, суд бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 у справі № 1-7/2024(337/24), провадження № 1-р/2025, яким положення частини 1 статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат визнано таким, що не відповідає Конституції України. 
Отже, позивачка не може бути обмежена будь-яким строком звернення до суду з вимогами про стягнення належних їй трудових виплат, у зв`язку з чим підстави для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду відсутні.
За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
З урахуванням установлених судом обставин та наведених вище норм матеріального права, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення: одноразова матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 рік у сумі 18 168 грн; одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію вперше в розмірі десяти середньомісячних заробітків в сумі 148 095 грн; а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 14.06.2024 по 14.12.2024 у розмірі 31 964 грн. 
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом установлено, що при зверненні до суду з вимогами про стягнення заборгованості із належних при звільненні виплат позивачка була звільнена від сплати судового збору, відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір». У зв`язку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 330 грн 10 коп. ((18 168 грн+148 095 грн)х1%х0,8).
Разом із тим, відповідно до ухвали суду від 13.02.2026 позивачкою було сплачено судовий збір у сумі 1 064 грн 96 коп. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Оскільки зазначена позовна вимога задоволена частково – у розмірі 31 904 грн із заявлених 99 166 грн 37 коп., що становить 32,2% від заявленої суми, суд керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 343 грн (31 964 грн х100%/99 166 грн 37 коп.=32,2%; 1 064 грн 96 коп.х32,2%/100%).
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн, суд виходить із такого.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання такої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи зазначені витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу, у тому числі гонорару адвоката за представництво інтересів у суді та іншої правничої допомоги, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та на підставі належних і допустимих доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, які сплачені або підлягають сплаті стороною. На підтвердження понесених витрат сторона повинна надати суду детальний опис виконаних адвокатом робіт і наданих послуг, а також докази їх оплати або зобов`язання щодо оплати.
Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторони. У разі недотримання зазначених вимог суд, за клопотанням іншої сторони, має право зменшити розмір витрат на правничу допомогу, при цьому обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається саме на сторону, яка заявляє відповідне клопотання. 
Крім того, відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, умови його сплати та розмір визначаються сторонами у договорі про надання правової допомоги. При цьому суд не вправі втручатися в договірні правовідносини між адвокатом та клієнтом, однак зобов`язаний оцінити реальність, необхідність та розумність заявлених до відшкодування витрат. 
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані такі витрати з розглядом справи, чи є їх розмір обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, можливого впливу на репутацію сторони, а також поведінку сторони під час розгляду справи, що могла призвести до затягування судового процесу. 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих доказів зокрема договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості, розумності та верховенства права, встановить, що заявлений розмір гонорару, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи та витрачений ним час.
При визначенні суми відшкодування суд виходить із критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їх дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин справи.
Аналогічні критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання щодо компенсації судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269 ЄСПЛ зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим. 
У рішенні у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 ЄСПЛ також наголосив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 у якій зазначено, що суд, за наявності заперечень іншої сторони або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні всі витрати на професійну правову допомогу, якщо встановить їх невідповідність критеріям розумності та співмірності. 
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивачки надано: копію договору про надання правничої допомоги від 23.01.2026 № 10/2026, укладеного між адвокатом Кучер Г. М. та позивачкою ОСОБА_1 (а. с. 8, 9); акт приймання-передачі наданих послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 23.01.2026 № 10/2026, де в п. 2 вказано, що за надані послуги клієнт сплатив адвокату гонорар у розмірі 10 000 грн (а. с. 7), детальний опис робіт виконаних адвокатом від 12.02.2026 відповідно до договору про надання правничої допомоги від 23.01.2026 № 10/2026 (а. с. 7 на звороті), квитанція від 23.01.2026 № 1 про сплату гонорару адвокату у сумі 10 000 грн (а. с. 9 на звороті).
Згідно з поданим детальним описом робіт адвокатом було витрачено шість годин на проведення зустрічі з клієнтом, надання консультацій, пошук та аналіз судової практики, підготовку адвокатського запиту та формування правової позиції, вартість яких визначено у сумі 6 000 грн. Крім того, на складання та узгодження позовної заяви з клієнтом було витрачено 8 год., вартість яких становить 4 000 грн (а. с. 7 на звороті).
Оцінюючи надані докази у їх сукупності, враховуючи характер і складність справи, обсяг фактично виконаних адвокатом робіт, ціну позову, часткове задоволення позовних вимог, а також принципи розумності, справедливості та співмірності судових витрат, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн є завищеним та не повною мірою відповідає критеріям співмірності, визначеним ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, що, на переконання суду, є справедливим, обґрунтованим та співмірним із характером і складністю цієї справи.
Керуючись статтями 2-7, 10, 133, 141, 258, 259, 263, 268, 279, 354 ЦПК України, суд –

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 18 168 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят вісім) грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію уперше в розмірі десяти середньомісячних заробітків у розмірі 148 095 (сто сорок вісім тисяч дев`яносто п`ять) грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію за період з 14 червня 2024 року по 14 грудня 2024 року у розмірі 31 964 (тридцять одна тисяча дев`ятсот шістдесят чотири) грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 343 (триста сорок три) грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1 330 (одна тисяча триста тридцять) грн 10 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителька: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, місцезнаходження: вул. Єжи Гедройця, буд. 5, м. Київ.
Повний текст рішення складено 26.05.2026.

Суддя