ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 757/20115/13-ц
провадження № 61-7320св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Прибильським Віталієм Геннадійовичем, на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року у складі судді Пилаєва М. К. та постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року у складі колегії суддів Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 вересня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 101.8-01/154, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 800 000,00 грн з кінцевим строком повернення кредиту до 09 вересня 2023 року та сплатою відсотків за користування кредитом з 09 вересня 2011 року до 09 вересня 2012 року у розмірі 15,5 % річних та з 01 березня 2012 року до 09 вересня 2023 року у розмірі 17,5 % річних.Позивач посилався на невиконання відповідачем зобов`язань з повернення кредитних коштів.
ПАТ «ВТБ Банк» просило суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість станом на 08 серпня 2013 року у загальному розмірі 4 449 996,70 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 71 356,30 грн; поточної заборгованості по кредиту - 4 225 421,16 грн; 0,1 % пені, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту за кожен день прострочки - 8 586,75 грн; 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту, - 729,15 грн; з простроченої заборгованості зі сплати процентів, нарахованих за період з 19 грудня 2012 року по 08 серпня 2013 року, - 55 871,44 грн; суми заборгованості зі сплати процентів за період з 18 липня 2013 року по 08 серпня 2013 року - 57 303,66 грн; 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів, - 2 520,10 грн; 0,1 % пені, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення процентів за кожен день прострочки, - 28 208,14 грн.
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року, позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 101.8-01/154, укладеним 09 вересня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 , у розмірі 4 449 996,70 грн, а також судові витрати у розмірі 4 071,00 грн. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року заяву АТ «Універсал Банк» про заміну сторони у виконавчому провадженні задоволено та замінено стягувача - АТ «ВТБ Банк» на його правонаступника - АТ «Універсал Банк» у виконавчому провадженні, відкритому на підставі заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 у справі.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач у порушення вимог чинного законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, та умов кредитного договору, взяті на себе зобов`язання з погашення кредитної заборгованості станом на 08 серпня 2013 року і на момент розгляду справи не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 4 449 996,70 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанцій. Вказав, що наявна у матеріалах справи копія меморіального ордера від 09 вересня 2011 року № 29617 є належним та допустимим доказом видачі коштів ОСОБА_1 , оскільки відповідає всім вимогам щодо форми та змісту, встановленим законом. Також у справі наявна копія заяви про видачу готівки від 09 вересня 2011 року № 29663, підписана позичальником ОСОБА_1 , та підпис в якій останній не заперечував. Відповідач, заперечуючи факт отримання коштів, жодних доказів на спростування факту звернення до банку з указаною заявою про видачу готівки та отримання від позивача кредитних коштів у розмірі 4 800 000,00 грн на виконання умов кредитного договору від 09 вересня 2011 року № 101.8-01/154 суду не надав. До матеріалів справи банком долучено довідку від 16 квітня 2024 року № 3195, складену працівниками банку на підставі наявних виписок за період з 09 вересня 2011 року по 28 листопада 2012 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 здійснювалась оплата на погашення заборгованості за кредитним договором від 09 вересня 2011 року № 101.8-01/154. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем під час розгляду справи не надано. ОСОБА_1 , сплачуючи кошти на погашення кредитної заборгованості протягом жовтня 2011 - листопада 2012 років, визнавав факт укладення кредитного договору на визначених у цьому договорі умовах, також як і факт отримання кредитних коштів. Відсутність у матеріалах справи станом на час ухвалення оскаржуваного заочного рішення оригіналів кредитного договору та меморіального ордера не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за наявності у справі копій вказаних документів та інших доказів, які у сукупності свідчать про укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та часткової сплати кредиту.
Тому колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 , отримавши кредитні кошти та користуючись ними, не в повному обсязі виконав умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 08 серпня 2013 року у загальному розмірі складає 4 449 996,70 грн.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором є обґрунтованим, заборгованість нарахована в межах строку кредитування та з урахуванням зміни позивачем строку виконання зобов`язання шляхом звернення з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, розмір пені не виходить за рамки розумності та справедливості, враховуючи суму основної заборгованості. Стороною відповідача не доведено жодними належними та допустимими доказами відсутності заборгованості, власного розрахунку суду не надано.
Апеляційний суд відхилив мотиви апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, а також, що у справі відсутні докази на підтвердження зареєстрованого у встановленому законом порядку місця перебування ОСОБА_1 . Зазначив, що у матеріалах справи міститься вкладний талон до паспортного документа серії НОМЕР_3 громадянина рф ОСОБА_1 , згідно з яким термін перебування останнього продовжено та вказано адресу проживання (перебування): АДРЕСА_1 . За вказаною адресою суд першої інстанції здійснював повідомлення відповідача, направляв судові повістки про виклик, проте поштові відправлення повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Тому відповідач був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи на 27 листопада 2013 року через оголошення у пресі - газеті «Урядовий кур`єр» від 14 листопада 2013 року № 210 (5096), що відповідає вимогам абзацу 4 частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції станом на час спірних правовідносин) та вважається належним повідомленням у зв`язку з відсутністю зареєстрованого місця проживання відповідача на території України.
Аргументи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення ПАТ «ВТБ Банк» на адресу ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту, спростовуються матеріалами справи.
Аргументи учасників справи
17 травня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не дослідили зібрані у справі докази, ухвалили оскаржені судові рішення на підставі недопустимих доказів, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази проживання відповідача на території України станом на день подання позову, долучені до матеріалів справи копії доказів не є належними за відсутності дослідження їх оригіналів, тому у відповідача є сумніви щодо їх існування. 
Судами не взято до уваги, що вказані документи не є документами ОСОБА_1 , а наявні в матеріалах справи документи видані на ім`я ОСОБА_2 . 
Таким чином, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем перебування саме позивача на момент пред`явлення позовної заяви та відкриття провадження у цій справі. Беручи до уваги зазначене, у суду були відсутні підстави для відкриття провадження у справі. 
Меморіальний ордер № 29617 від 09 вересня 2011 року, враховуючи його зміст, не може бути належним та допустимим доказом виконання ПАТ «ВТБ Банк» свого зобов`язання з передачі грошових коштів на підставі кредитного договору № 101.8-01/154. Виходячи із змісту заяви про видачу готівки № 29663 від 09 вересня 2011 року, нею не підтверджено фактичного здійснення операції з переказу коштів із рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 . Тому ПАТ «ВТБ Банк» на виконання умов п. 3.9 та 3.6 кредитного договору не здійснило перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , операція з перерахування коштів лише відбулась в ПАТ «ВТБ Банк» як фінансовій установі, а тому викладене спростовує виникнення у відповідача обов`язку з повернення кредитних коштів.
Крім того, апеляційний суд у порушення норм процесуального права долучив до справи копії заяви відповідача про видачу готівки від 09 вересня 2011 року, довідки АТ «Універсал Банк» від 16 квітня 2024 року № 3195, а позивач не зазначив про наявність у нього або іншої особи оригіналу нового письмового доказу. Апеляційний суд посилався на зазначену довідку від 16 квітня 2024 року, яка не є первинним бухгалтерським документом, оскільки не містить відображення фінансової операції, що вказує на безпідставність висновків апеляційного суду. 
В судовому засіданні, яке відбулось 18 квітня 2024 року, представником відповідача заявлено клопотання про витребування у АТ «Універсалбанк» оригіналу меморіального ордера № 29617 та оригінал заяви на видачу готівки № 29663 від 09 вересня 2011 року. Також заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в обґрунтування якої відповідач вказував, що в заяві на видачу готівки, виконаній від імені ОСОБА_1 , підпис не є підписом відповідача. Судом апеляційної інстанції було необґрунтовано відмовлено в задоволенні цих клопотань.
АТ «Універсалбанк» не надсилав на адресу ОСОБА_1 довідку від 16 квітня 2024 року, а тому на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач не був обізнаний про надання позивачем до суду цієї довідки і не міг надати свої пояснення, заперечення із цього приводу. В судовому засіданні, яке відбулось 18 квітня 2024 року, ані позивачем, ані судом не було зазначено про подачу АТ «Універсалбанк» нових документів до суду апеляційної інстанції. Тому суд апеляційної інстанції був позбавлений процесуальної можливості взяти до уваги подані АТ «Універсалбанк» докази, оскільки вони не були подані позивачем до суду першої інстанції та не були направлені відповідачу. 
Крім того, судом було взято до уваги інформацію, надану АТ «Універсалбанк», без дослідження відповідних первинних бухгалтерських документів (виписок), що вказує на безпідставність висновків суду про належність та допустимість відповідного доказу.
Банк у порушення умов кредитного договору не надіслав відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту, передчасно звернувся до суду, що свідчить про відсутність існування предмета спору між сторонами на момент звернення ПАТ «ВТБ Банк» до суду. При ухваленні оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції не взято до уваги відсутність належних та допустимих доказів відправки листа-вимоги. Факт наявності в матеріалах справи копії листа-вимоги підтверджує лише обставину складання відповідного листа, проте не підтверджує факт його направлення.
11 липня 2024 року засобами поштового зв`язку АТ «Універсалбанк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано тим, що, враховуючи частину першу статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», п.п. 9.2, 9.3 кредитного договору № 101.8-01/154 сторони погодили вирішення спірних правовідносин здійснювати на території України, відповідно до норм чинного законодавства України. В матеріалах справи на арк. 6 міститься вкладний талон до паспортного документа серії НОМЕР_3 громадянина російської федерації ОСОБА_1 , в якому зазначено, що термін перебування продовжено та зазначена адреса проживання (перебування) ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 . Отже, останнім відомим місцем перебуванням ОСОБА_1 була адреса: АДРЕСА_1 , що відповідно до статей 110, 122 ЦПК, в редакції станом на момент спірних правовідносин, є підставою для відкриття провадження по справі. Крім того, відповідно до частини третьої статті 122 ЦПК України боржник викликався в судове засідання через оголошення в пресі. А тому Печерський районний суд м. Києва правомірно відкрив провадження у справі. 
Відповідач, видавши довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка є чинною, та будучи обізнаним з наявним судовим процесом, надав право ОСОБА_3 отримувати рішення суду та подавати заяви у відповідні органи та установи, а також бути його представником у всіх державних установах (органах). ОСОБА_3 , будучи представником ОСОБА_1 , отримувала рішення Печерського районного суду м. Києва та навіть подавала заяву про перегляд заочного рішення від його імені. А тому посилання представника на необізнаність останнього з наявним судовим процесом, що порушило його право на участь в судових процесах та подання відповідних доказів, є безпідставною.
Пунктом 3.9 Кредитного договору встановлено, що кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів у валюті кредиту на рахунок позичальника. Днем видачі кредиту вважається день перерахування коштів на рахунок. Поточний рахунок № НОМЕР_2 у відділенні «Центральне» ПАТ «ВТБ Банк», МФО321767 (п. 3.6. кредитного договору). На виконання умов кредитного договору банк надав кредитні кошти позичальнику шляхом перерахування їх на поточний рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , у відділенні «Центральне» ПАТ «ВТБ Банк». Цей факт підтверджується меморіальним ордером № 29617 від 09 вересня 2011 року, що є первинним документом, який видається банком на підтвердження проведених операцій. Лише після перерахування грошових коштів з внутрішнього рахунку на поточний рахунок клієнта, останній може ними розпоряджатися (зняти готівку або перерахувати на якісь свої потреби, тощо) і, як наслідок, день перерахування грошових коштів і є днем видачі кредиту. Про це свідчить меморіальний ордер, де в призначені платежу чітко зазначено: надання кредиту ( ОСОБА_1 ) відповідно до кредитного договору № 101.8-01/154 від 09 вересня 2011 року.
Меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку, а отже, наданий банком суду меморіальний ордер є належним, допустимим та достатнім доказом надання кредиту згідно умов кредитного договору.
Заява про видачу готівки № 29663 від 09 вересня 2011 року не може бути доказом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Клієнта № НОМЕР_2 , оскільки факт перерахування грошових коштів в безготівковому вигляді доводить саме меморіальний ордер. В цьому випадку ОСОБА_1 виявив бажання отримати кредит готівкою (на руки) про що і свідчить заява про видачу готівки. В якій міститься: Банк отримувача: ПАТ «ВТБ Банк», отримувач грошових коштів: ОСОБА_1 , його паспортні дані та РНОКПП та саме головне - підпис отримувача ( ОСОБА_1 ).
Сума виданого кредиту становить 4 800 000,00 грн. Проте, згідно з розрахунком заборгованості сума заборгованості - 4 449 996,70 грн. А відтак різниця була сплачена ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору.
Також на підтвердження внесених сум надано довідку, складену банком згідно з виписками, переданими AT «ВТБ Банк», з переліком платежів та дат погашення кредиту за період з 09 вересня 2011 року по 08 серпня 2013 року, оскільки питання щодо заперечення виконання умов кредитного договору постало саме в суді апеляційної інстанції. Указаний доказ направлявся на адресу ОСОБА_1 в додатках до додаткових пояснень. Опис вкладення цінного листа долучався до матеріалів справи. А тому безпідставним є твердження скаржника щодо порушення норм процесуального права у зв`язку з її ненаправленням на адресу скаржника. Також в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості, в якому чітко передбачається як сума боргу, так і прострочена заборгованість, яка виникла у позичальника у зв`язку з неналежним виконання умов кредитного договору.
Представник скаржника не надає жодного доказу того, що кошти відповідачем не отримувалися, погашення кредиту не здійснювалося. Крім того, представник скаржника не надає також і свій контррозрахунок, який би свідчив про невірні обрахунки, здійсненні банком.
Касаційна скарга подана лише для затягування судового процесу у справі № 757/32050/22-ц за позовом AT «Універсал Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання спадкоємцями за законом та звернення стягнення на предмет іпотеки, в якій представником подано заяву про зупинення провадження у справі до вирішення питання у справі № 757/20115/13-ц. 
05 лютого 2013 року на адресу ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 , направлявся лист - вимога, в якому встановлено строк на його виконання - 30 календарних днів. Вказано, що в разі несплати до 05 березня 2013 року банк буде змушений звернутися до нотаріуса або до суду для примусового стягнення всієї заборгованості за договором. Факт направлення листа вимоги підтверджується копією чека, який міститься в матеріалах справи (а. с. 31). А тому твердження скаржника щодо відсутності доказів направлення відповідного листа на адресу боржника є безпідставними. Лист - вимога боржником не виконана, тому банк був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості для захисту своїх прав та законних інтересів.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, суд не дослідив зібрані у справі докази; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що 09 вересня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 101.8-01/154 про надання кредитних коштів на споживчі потреби.
Відповідно до умов пункту 3.1 вказаного договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4 800 000,00 грн зі строком кредитування до 09 вересня 2023 року та сплатою відсотків за користування кредитом з 09 вересня 2011 року по 29 лютого 2012 року у розмірі 15,5 % річних і за користування кредитом з 01 березня 2012 року по 09 вересня 2023 року у розмірі 17,5 % річних.
Пунктом 3.9 кредитного договору встановлено, що кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів у валюті кредиту на рахунок позичальника, зазначений в п. 3.6 цього договору. Днем видачі кредиту вважається день перерахування коштів на рахунок. 
Поточний рахунок № НОМЕР_2 у відділенні «Центральне» ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767 (пункт 3.6 кредитного договору).
Відповідно до п. 5.3.11. кредитного договору відповідач зобов`язаний здійснити дострокове повернення кредиту, у випадках передбачених п. 5.2.1 Договору, протягом 30 календарних днів з дати відправлення Банком відповідної вимоги.
Відповідно до п. 5.2.1. кредитного договору позивач має право вимагати дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати нарахованих процентів за користування кредитом, можливої неустойки, комісійної винагороди.
Відповідно до пункту 7.1. кредитного договору у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення Кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами Договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,1 % від суми прострочених зобов`язань.
05 лютого 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» направив на адресу ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 , лист-вимогу, в якому встановлено строк на її виконання - 30 календарних днів та зазначено, що у разі несплати до 05 березня 2013 року банк буде змушений звернутися до нотаріуса або до суду для примусового стягнення всієї заборгованості за договором.
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору про повернення кредитних коштів станом на 08 серпня 2013 року утворилась заборгованість, розрахована позивачем у розмірі 4 449 996,70 грн відповідно до пунктів 3.1.-3.3, 7.1. договору та на підставі статті 625 ЦК України, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 71 356,30 грн; з поточної заборгованості за кредитом у розмірі 4 225 421,16 грн; з 0,1 % пені, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту за кожен день прострочки, у розмірі 8 586,75 грн; 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту, у сумі 729,15 грн; з простроченої заборгованості за процентами за період з 19 грудня 2012 року по 08 серпня 2013 року у розмірі 55 871,44 грн; поточної заборгованості за процентами за період з 18 липня 2013 року по 08 серпня 2013 року у розмірі 57 303,66 грн; 0,1 % пені за кожен день прострочення, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів, у розмірі 28 208,14 грн; 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів, у розмірі 2 520,10 грн.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17(провадження № 61-2417сво19)).
Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (USTIMENKO v. UKRAINE,№ 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).
У декількох попередніх справах, у яких порушувалися доволі схожі процесуальні питання, Суд встановив, що коли строк для оскарження поновлюється після спливу значногоперіоду часу без жодної потреби у виправленні серйозних судових помилок чи недоліків правосуддя, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Тоді як вирішення питання про будь-яке поновлення строку на оскарження відноситься саме до повноважень національних судів, такі повноваження не є необмеженими. У кожній справі національні суди мають перевірити, чи є підстави для поновлення строку на оскарження виправданими, а також обґрунтувати своє рішення про поновлення строку. У цій справі провадження було відновлено після затримки у шість місяців, що є суттєво меншим періодом, аніж затримки у понад два роки та один рік відповідно у згаданих справах «Пономарьов проти України» та «Устименко проти України». Проте це не означає, що у цій справі для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції ВССУ користувався необмеженою свободою розсуду, розглядаючи питання про відновлення провадження за поданою із запізненням касаційною скаргою заступника прокурора Херсонської області. ВССУ повинен був застосовувати відповідні процесуальні норми згідно з принципом юридичної визначеності. З цього випливає, що ВССУ просто погодився з аргументом заступника прокурора про порушення строку з «поважних причин», оскільки про рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 вересня 2011 року він дізнався зі звернення одного з опонентів заявника, поданого до прокуратури 04 квітня 2012 року, і задовольнив його клопотання про поновлення строку. Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з відсутністю належного обґрунтування щодо відновлення провадження у справі заявника (SABADASH v. UKRAINE № 28052/13, § 31-34, ЄСПЛ, від 23 липня 2019 року). 
Відповідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. 
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Отже, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17(провадження № 61-30435сво18)).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.».
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при наданні оцінки доводам касаційної скарги касаційний суд має зважати на те, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Коли строк для оскарження поновлюється після спливу значногоперіоду часу без жодної потреби у виправленні серйозних судових помилок чи недоліків правосуддя, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності;
не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України). Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21));
колегія суддів враховує, що оскаржене відповідачем заочне рішення ухвалене 27 листопада 2013 року; ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності відповідача (а. с. 88), про його перегляд відмовлено;
враховуючи це, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року заяву представника  ОСОБА_1 ? адвоката Прибильського В. Г. про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києві від 27 листопада 2013 року у цій справі залишено без задоволення повторно. Суд зазначив, що ЦПК України передбачений інший порядок оскарження рішення суду;
представник відповідача подав апеляційну скаргу на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року ? 23 листопада 2023 року;
Київський апеляційний суд ухвалою від 06 лютого 2024 рокувідкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника відповідача на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року та переглянув справу по суті;
ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує, що апеляційний суд безпідставно прийняв до розгляду докази, які не були подані до суду першої інстанції, а саме ксерокопію заяви на видачу готівки № 29663 від 09 вересня 2011 року та довідку, складену працівниками АТ «Універсалбанк» (т. 2, а. с. 110);
колегія суддів звертає увагу, що відзив на апеляційну скаргу разом з ксерокопією заяви на видачу готівки № 29663 від 09 вересня 2011 року (т. 2, а. с. 79) згідно з описом вкладення направлено АТ «Універсалбанк» ОСОБА_1 12 лютого 2024 року (т. 2, а. с. 89). При цьому, в поясненнях, поданих після відзиву на апеляційну скаргу, а також безпосередньо в судовому засіданні 18 квітня 2024 року, ОСОБА_1 вказував, що подана заява на видачу готівки є новим доказом і обґрунтувань подання його до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не містить (т. 2, а. с. 96-99). У письмових поясненнях від 17 квітня 2024 року АТ «Універсалбанк» вказує, що первинним документом, який підтверджує видачу коштів, є долучений до позовної заяви меморіальний ордер, однак у зв`язку із запереченням цього факту відповідачем на стадії апеляційного провадження АТ «Універсалбанк» подало цей додатковий доказ, який підтверджує намір на отримання коштів (т. 2, а. с. 119-120);
згідно з аудіозаписом судового засідання від 18 квітня 2024 року (16:38) апеляційний суд клопотання відповідача про витребування оригіналу цього доказу розглянув та відмовив в його задоволенні у зв`язку з тим, що цей оригінал не був наявний в матеріалах справи при розгляді справи в суді першої інстанції;
з урахуванням наведеного та враховуючи, що підтвердженням видачі готівки є меморіальний ордер, який доданий позивачем при зверненні з позовом, колегія суддів відхиляє указані доводи як такі, що не впливають на вирішення спору; 
в судовому засіданні 18 квітня 2024 року сторона відповідача також заявила клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження справжності підпису ОСОБА_1 на заяві про видачу готівки № 29663 від 09 вересня 2011 року, в задоволенні якого суд відмовив, оскільки така заява не була предметом розгляду в суді першої інстанції, доводів щодо недійсності кредитного договору апеляційна скарга не містить, а тому указане виходить за межі повноважень апеляційного суду (аудіозапис судового засідання від 18 квітня 2024 року ? 16:36-16:37);
зазначення в постанові апеляційного суду про наявність в матеріалах справи довідки від 16 квітня 2024 року, складеної банком, не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства, на правильність вирішення спору судом не впливають, оскільки така довідка надана позивачем лише на підтвердження наявного у справі розрахунку заборгованості як складена згідно з виписками AT «ВТБ Банк» щодо переліку платежів та дат погашення кредиту за період з 09 вересня 2011 року по 08 серпня 2013 року, тобто є складовою відповідних пояснень позивача, а не доказом. Ці пояснення і довідка надані банком, оскільки питання щодо заперечення виконання умов кредитного договору постало саме в суді апеляційної інстанції. Указане пояснення направлялося на адресу ОСОБА_1 , додатком до якого є відповідна довідка з описом вкладення цінного листа (т. 2, а. с. 113-115). Заперечень щодо долучення вказаної довідки АТ «Універсалбанк» від 16 квітня 2024 року в апеляційному суді ОСОБА_1 не заявляв;
доводи касаційної скарги про помилкове відхилення аргументів апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів направлення ПАТ «ВТБ Банк» на адресу ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки апеляційний суд встановив, що 05 лютого 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» направив на адресу ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_2 лист-вимогу про дострокове погашення боргу, що підтверджується фіскальним чеком (т. 1, а. с. 30-31). Крім того, аналогічне повідомлення направлялося майновому поручителю відповідача - ОСОБА_2  рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1, а. с. 32-33);
суди встановили, що відповідач не виконував зобов`язання за кредитним договором, тому ПАТ «ВТБ Банк» направив ОСОБА_1 вказаний лист-вимогу про дострокове повернення кредиту, в якому зазначено, що у разі несплати до 05 березня 2013 року банк буде змушений звернутися до суду для примусового стягнення всієї заборгованості за договором; згідно з розрахунком позивача у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору про повернення кредитних коштів станом на 08 серпня 2013 року утворилась заборгованість, розрахована позивачем у загальному розмірі 4 449 996,70 грн відповідно до пунктів 3.1.-3.3, 7.1. договору та на підставі статті 625 ЦК України. Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності такого розрахунку;
апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки копія меморіального ордера від 09 вересня 2011 року № 29617 є належним та допустимим доказом видачі коштів ОСОБА_1 ; жодних доказів на спростування факту звернення до банку з заявою про видачу готівки та отримання від позивача кредитних коштів у розмірі 4 800 000,00 грн на виконання умов кредитного договору № 101.8-01/154 від 09 вересня 2011 року суду відповідач не надав;
суди врахували, що ОСОБА_1 сплачував кошти на погашення кредитної заборгованості протягом жовтня 2011 - листопада 2012 років, визнавав факт укладення та підписання кредитного договору на визначених у цьому договорі умовах, наявність у матеріалах справи доказів отримання кредитних коштів, забезпечення цього кредиту іпотекою нерухомого майна, тому зробили обґрунтований висновок, що ОСОБА_1 не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість;
суд першої інстанції здійснював повідомлення відповідача, направляв судові повістки про виклик на адресу тимчасового проживання (перебування) ОСОБА_1 , який є громадянина рф, яка була відома позивачу: АДРЕСА_1 , та вказана у наданому ним кредитору вкладному талоні до паспортного документа серії НОМЕР_3, згідно з яким термін його перебування в Україні продовжено, а також за адресою - АДРЕСА_2 , яка вказана в кредитному договорі як місце його проживання в Україні. Проте поштові відправлення повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Тому відповідач був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи на 27 листопада 2013 року, в якому ухвалив оскаржене рішення, також через оголошення у пресі - газеті «Урядовий кур`єр» від 14 листопада 2013 року № 210 (5096) відповідно до вимог абзацу 4 частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції станом на час спірних правовідносин), що вважається належним повідомленням відповідача у зв`язку з відсутністю у нього зареєстрованого місця проживання на території України;
касаційна скарга не містить доводів про те, що кредитору була відома інша адреса відповідача, або що він повідомляв його або суд про зміну свого місця проживання.
Тому доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права або допущення серйозних процесуальних судових помилок чи недоліків правосуддя, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а переважно зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), та які не можуть бути підставою для скасування судового рішення від 27 листопада 2013 року в межах процедури його оскарження, ініційованою відповідачем у вересні 2023 року.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення ? без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков 

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко