УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року
м. Київ
справа № 127/17228/26
провадження № 51-2335ск 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої  ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2026 року, 
встановив:
Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ухвалою від 22 травня 2026 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про тимчасовий доступ до речей та документів.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 27 травня 2026 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22 травня 2026 року.
ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 у скарзі зазначає про те, що:
- підставою для апеляційного розгляду скарги на ухвалу слідчого судді про відмову в задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів потерпілого в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами. Таке право встановлене в постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2020 року (справа № 161/19398/17);
- суддя Вінницького апеляційного суду в ухвалі про відмову у відкритті апеляційного провадження, посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 309 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та ухвалу слідчого судді, не врахувала, що в кримінальному провадженні № 42013010010000327 від 31 травня 2013 року на протязі понад 12 років не виконані вимоги ч. 2 ст. 9 КПК, а слідчий суддя в ухвалі про відмову в задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів не навів будь-якого аргументу дізнавача щодо ненадання ОСОБА_4 дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів;
- у судді апеляційного суду не виникло сумніву щодо можливої упередженості слідчого судді, адже з доданих матеріалів клопотання від 20 травня 2026 року про тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальному провадженні № 42013010010000327 від 31 травня 2013 року, наданих дізнавачем ПД відділу поліції № 2 Вінницького РУД ГУНП у Вінницькій області до Вінницького міського суду Вінницької області, вбачається порушення прав приватної власності пересічного громадянина на протязі 13 років, що, на його думку, здійснюється не інакше, як під керівництвом Вінницької обласної прокуратури. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22 травня 2026 року не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
В той же час ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження є предметом перегляду суду касаційної інстанції, як така, що може перешкоджати подальшому кримінальному провадженню.
При цьому, надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині незаконності дій апеляційного суду при відмові у відкритті провадження, Суд зауважує наступне.
Положеннями ст. 24 КПК встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК.
Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Як убачається зі змісту копії ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22 травня 2026 року, ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до речей та документів в рамках кримінального провадження № 42013010010000327, внесеного до ЄРДР 31 травня 2013 року.
За наслідками розгляду клопотання ОСОБА_4 слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області відмовив у його задоволенні. 
Положеннями ч. 3 ст. 392 КПК визначено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
При цьому положення ч. 3ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, визнано таким, що не відповідаєКонституції України(є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(ІІ)/2020 від 17.06.2020. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених п. 9-1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
Частиною 1 ст. 309 КПК визначено, які ухвали слідчого судді під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Відповідно до п. 10 ч. 1ст. 309 КПК  під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучення речей і документів, які посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності, або інших, за відсутності яких фізична особа чи юридична особа позбавляються можливості здійснювати свою діяльність. Інші ухвали слідчого судді окремому оскарженню не підлягають.
Крім того, ч. 2ст. 309 КПК передбачено, що під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження або на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 частини першоїст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній.
Відповідно до ч. 3 ст. 309 КПК скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Таким чином, з огляду на вищевказане, оскарження ухвали слідчого судді саме про відмову у задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів в апеляційному порядку чинним КПК не передбачено.
Встановлення законодавцем обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів має на меті забезпечення розумного балансу між ефективністю досудового розслідування і здійсненням дієвого судового контролю щодо дотримання прав і законних інтересів осіб.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПКсуддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.
Суддя Вінницького апеляційного суду, перевіряючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на відповідність вимогам ч. 4 ст. 399 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена ухвала слідчого судді не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, у зв`язку з чим постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою, з чим погоджується і Суд.
В судовому рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Частиною 6 ст. 9 КПК передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відмова суду апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням судового рішення слідчого судді, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, та, з огляду на положення, передбачені ч. 6 ст. 9 КПК, не свідчить про порушення загальних засад кримінального провадження, оскільки рішення слідчого судді постановлено в межах його повноважень, передбачених КПК, якими також чітко врегульовано рішення слідчого судді за результатами такого розгляду та порядок їх оскарження.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22 травня 2026 року, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
При цьому доводи ОСОБА_5 у касаційній скарзі щодо необхідності врахування постановиВерховного Суду від 02 квітня 2020 року (справа № 161/19398/17), на думку Суду, є необґрунтованими, оскільки предмет перегляду в зазначеному судовому рішенні не є релевантним до предмету перегляду у цьому кримінальному провадженні, рішення в якому було постановлено за інших процесуальних підстав.
Так, у зазначеному рішенні предметом оскарження в суді апеляційної інстанції було рішення слідчого судді про надання дозволу на тимчасовий доступ до документів, яке з огляду на положення, передбачені ч. 1 ст. 309 КПК, підлягає апеляційному оскарженню.
Водночас у цьому кримінальному провадженні оскаржується рішення слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів, що, з огляду на вищезазначені положення ст. 309 КПК, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку. 
Таким чином, за результатом перевірки доводів ОСОБА_4 щодо оскарження вищезазначеного рішення суду апеляційної інстанції, Суд не встановив підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2026 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3