КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 381/5076/25 Головуючий у суді першої інстанції - Самуха В.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6145/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуАкціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільнені матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільнені матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Вимоги позовної заяви обґрунтовувала тим, що  позивачка працювала у Фастівському моторвагонному депо філії «Приміська пасажирська компанія», що є підрозділом АТ «Українська залізниця» та була звільнена 06 червня 2025 року.
При звільнені позивачці не була виплаченою матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2024 роки в сумі 43 707,60 гривень, виплата якої передбачена у пункті 3.19 колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом первинної профспілкової організації моторвагонного депо Фастів-1 за 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2022 роки.
З урахуванням невиплати зазначених вище сум, позивачка вважає, що має право на стягнення і середнього заробітну за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.
Посилаючись на те, що розрахунок було проведено не у повному обсязі, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки у сумі 43 707,60 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 30 990 гривень - не виплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 30 990 гривень - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь державного бюджету 1 211,20 гривні, як судовий збір, що мав бути сплачений за подання позовної заяви.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідач АТ «Українська залізниця» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2025 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не урахував та не надав належну оцінку доводам відповідача щодо правомірності усіх проведених із ОСОБА_1 розрахунків.
Вказує, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення була призупинена не з вини відповідача АТ «Укрзалізниця», а внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Зазначає, що відповідач не відмовляв раніше та не відмовляє зараз позивачці у виплаті передбачених Колективним договором сум матеріальної допомоги, виплата яких відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану (який на даний час продовжується) призупинена. 
Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення роботодавцем саме призупинена на деякий час, а не скасована зовсім, позивачці не було відмовлено у такій виплаті. Після поновлення виплат матеріальної допомоги на оздоровлення, такі виплати, передбачені Колективними договорами філій та інших структурних (виробничих) підрозділів АТ «Укрзалізниця», будуть виплачені усім без винятку працівникам, у тому числі позивачці.
Стверджує, що правових підстав для виплат матеріальної допомоги на оздоровлення згідно зупинених положень Колективного договору на теперішній час немає, відповідно й відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки цих виплат
Відзив на апеляційну скаргу від позивачки ОСОБА_1 до суду не надходив.
У судовому засіданні взяв участь представник ОСОБА_1 - адвокат Осьмак А.В., який заперечив проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга на рішення не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що  ОСОБА_1 працювала у виробничому структурному підрозділі Моторвагонне депо «Фастів-1» Філії «Приміська пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на посаді робітника виробничих лазень та з 06 червня 2025 року звільнена з посади згідно статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Зазначена обставина підтверджується копією наказу (розпорядження) № 304/ос від 27 травня 2025 року про припинення трудового договору (контракту) (а. с. 12).
Зміст зазначеного наказу свідчить, що при звільненні позивачці не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2022, 2023 роки у розмірі 6 прожиткових мінімумів за кожен із років. Зазначено, що виплати будуть здійснені після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
До позовної заяви долучено копію повідомлення про нараховані та виплачені працівнику суми при звільненні. Зміст цього документу підтверджує, що позивачці не виплачувалась допомога на оздоровлення за 2022-2023 роки та не виплачена частина матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік (а. с. 13).
До позовної заяви долучена довідка роботодавця про середньоденну заробітну плату позивачки, яка становить 310 гривень 85 копійок (а. с. 14).
До матеріалів справи долучена копія колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації моторвагонного депо Фастів-1 на 2001-2005 роки, дія якого пролонгована і на час існування спірних правовідносин (а. с. 16-25).
Згідно з пунктом 3.19 колективного договору, працівникам філії, які безпосередньо попрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надається один раз на рік у календарному році матеріальна допомога на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року.
Пунктом 1. 1.4 Рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31 Ком.т, зупинені інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги. Копія витягу з рішення долучена до відзиву на позовну заяву (а. с. 54-55).
Згідно із пунктом 1.2 Рішення правління АТ «Укрзалізниці» від 28 червня 2024 року № Ц-72/369-2024 (витяг з протоколу № Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року), вирішено здійснювати нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу). Виплату матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювати згідно із наказами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних підрозділів, за письмовою заявою працівників, які безпосередньо пропрацювали в АТ «Укрзалізниця» шість і більше місяців, при виході працівника у щорічну відпустку (тривалість якої становить не менше 14 календарних днів) один раз на календарний рік в межах одного облікового періоду відпустки. Копія рішення долучена до матеріалів справи (а. с. 49-51).
Позивачка стверджує, що зверталась із заявами про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення і отримала таку допомогу за 2024 рік у обмеженому розмірі, визначеному згідно із 1.2 Рішення правління АТ «Укрзалізниці» від 28 червня 2024 року № Ц-72/369-2024 (витяг з протоколу № Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року).
Також, вже після звільнення позивачка зверталась з листом від 12 червня 2025 року про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, листом Виробничого структурного підрозділу моторвагонного депо Фастів-1 від 16 червня 2025 року проінформовано позивачку про відсутність підстав для здійснення відповідних виплат (а. с. 10-11).
У відзиві на позовну заяву представник відповідача не заперечував право позивачки на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, однак стверджував, що виплата такої допомоги зупинена у передбаченому законом порядку на підставі рішень Правління АТ «Укрзалізниця».
Аналогічними доводами обґрунтована апеляційна скарга відповідача.
Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Статтею 7 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» передбачено, що Товариство повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Трудові відносини працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту продовжуються з Товариством.
Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективні договори» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали (ст. 5 ЗУ «Про колективні договори»).
Згідно ст. 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
Згідно приписів статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах дії воєнного стану» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Зазначений закон набув чинності 24 березня 2022 року.
Воєнний стан, введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, неодноразово був продовженим та діє станом на дату подання позовної заяви і її розгляду в суді.
Згідно роз`яснень, викладених в пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У справі, що переглядається, колективним договором, чинним на дату виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівникам філії, які безпосередньо попрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надається один раз на рік у календарному році матеріальна допомога на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року.
Зазначені положення колективного договору є обов`язковими до виконання.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неправомірності зупинення виплат матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки згідно із Рішенням Правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, оскільки зазначене рішення було прийнятим 14 березня 2022 року, до дати набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах дії воєнного стану», яким урегульовано питання можливості зупинення окремих положень колективного договору на період дії воєнного стану і який набрав чинності 24 березня 2022 року.
Отже, у відповідача були відсутні підстави для відмови у виплаті допомоги на оздоровлення позивачці у розмірі, визначеному пунктом 3.19 колективного договору.
Отже, загальна сума коштів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 61 980 гривень (30 990 гривень + 30 990 гривень).
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивачки у межах заявлених вимог, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має сплатити позивачці матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 та 2023 роки у розмірі 30 990 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у такому ж розмірі, і з таким висновком апеляційний суд погоджується. 
Розрахунок суду не викликає сумнівів у його правильності, в той час як відповідач доказів на його спростування не надав.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін. 
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 11 травня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома