КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
25 червня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/11874/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі:представника відповідача - адвоката Мельник О. О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Ткаченко М. О.
від 14 квітня 2026 року 
у цивільній справі № 947/1631/25 Ірпінського міського суду Київської області
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про стягнення аліментів, 
У С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_1 , подружнє життя не склалось, а тому шлюб було розірвано. У сторін є спільна дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , участі у вихованні якої відповідач не приймає, коштів на її утримання не надає, дитина проживає разом із позивачкою та перебуває на її повному утриманні. 
Посилаючись на вказані обставини просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку з дня звернення до суду з даним позовом і до повноліття дитини.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 квітня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 23.12.2024 та до досягнення дитиною повноліття.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягувати з апелянта на користь доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення донькою повноліття.
Зазначає, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки-пенсіонери, причому мати є внутрішньо переміщеною особою, а батько продовжує перебувати на тимчасово окупованій території України. Крім того, ОСОБА_1 вказує на відсутність у нього власного нерухомого майна та необхідність постійного найму житлового приміщення, оплату за яке він здійснює частково самостійно, а частково за рахунок військової частини. Апелянт посилається на правову позицію, викладену в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3, зазначаючи, що при визначенні розміру аліментів суди повинні обов`язково урахувати матеріальний стан платника та наявність інших осіб на його утриманні. Також він зазначає, що за змістом положень статті 192 Сімейного кодексу України зміна матеріального або сімейного стану є самостійною підставою для зміни розміру утримуваних коштів (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 727/1599/22). На підтвердження можливості зменшення аліментних зобов`язань через утримання непрацездатних батьків та наявність витрат на найм житла апелянт посилається на постанову Верховного Суду України від 10.10.2023 у справі № 682/2454/22-ц.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримала апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.
Позивач у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника відповідача (апелянта), дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 357, батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 (а.с. 18).
Згідно із повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 29.11.2013 (а.с. 17).
Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08.10.2024 у справі № 947/14292/24, провадження № 2/367/4450/2024, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Рішення набрало законної сили 08.11.2024.
З часу звернення позивачки до суду, неповнолітня дитина проживає разом із позивачкою та остання несе витрати на її утримання.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що батьки зобов`язані матеріально утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, а розірвання шлюбу чи окреме проживання не звільняє їх від виконання цього конституційного та сімейного обов`язку. Встановивши, що відповідач є особою працездатного віку, проходить військову службу, має достатній і стабільний рівень доходів та задовільний стан здоров`я, суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення аліментів у розмірі частки його заробітку. Доводи відповідача про добровільну участь у матеріальному забезпеченні доньки суд першої інстанції відхилив через відсутність доказів систематичного надання фінансової допомоги. Оцінюючи твердження ОСОБА_1 про перебування на його утриманні батьків-пенсіонерів, суд дійшов висновку про відсутність належних, допустимих та достовірних доказів того, що батьки дійсно перебувають на повному утриманні відповідача або він несе постійні витрати на їхнє забезпечення через недостатність їхніх власних доходів.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На підставі вимог частин першої та другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі частин сьомої та десятої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за відсутності такої домовленості кошти на утримання дитини аліменти присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.
Частиною першою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність майна, грошових коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою цієї ж статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку платника аліментів. Частка заробітку матері чи батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом відповідно до статті 183 Сімейного кодексу України.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо необхідності зменшення розміру аліментів до мінімального гарантованого рівня через перебування на утриманні відповідача його батьків, колегія суддів зазначає, що самі по собі посилання на непрацездатність батьків за віком та потребу в їхньому утриманні чи лікуванні не є автоматичною та достатньою підставою для зменшення розміру аліментів без належного документального підтвердження реального погіршення майнового стану самого платника аліментів (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 17.05.2021 у справі № 552/3611/19). Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач не надав жодних переконливих, належних та допустимих доказів, які б свідчили про критичний рівень доходів його батьків чи про наявність регулярних значних витрат з його боку на їхнє повне утримання, що істотно вплинуло б на його власний майновий стан та фінансову спроможність.
Твердження ОСОБА_1 про відсутність у нього власного нерухомого майна та додаткові витрати на оренду житлового приміщення також не можуть бути підставою для обмеження права дитини на належний рівень матеріального забезпечення. Відповідач є особою працездатного віку, проходить службу в лавах Національної гвардії України (підполковник 2-го корпусу «Хартія»), отже - отримує грошове забезпечення, що свідчить про його фінансову стабільність і матеріальну спроможність виплачувати аліменти у розмірі частки від заробітку. Визначення аліментів у частці від доходу спрямоване на збереження балансу між можливостями платника та потребами дитини, а чинне законодавство не містить обмежень щодо стягнення такої частки за наявності інших цивільних чи сімейних зобов`язань, якщо загальний розмір утримань не порушує граничні норми виконавчого провадження (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 07.05.2026 у справі № 404/969/24).
Колегія суддів відхиляє вимогу апелянта про встановлення аліментів у мінімальному гарантованому розмірі, оскільки такий підхід призвів би до порушення права дитини на рівень життя, необхідний для її всебічного розвитку, та суперечив би принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Батько не надав доказів незадовільного стану свого здоров`я чи інших виняткових обставин, які б унеможливлювали виконання обов`язку щодо утримання неповнолітньої доньки у визначеному судом загальному розмірі.
Щодо визначення дати початку стягнення аліментних платежів, суд першої інстанції належним чином застосував норми матеріального права, оскільки відповідно до частини першої статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду саме від дня пред`явлення позову. Юридичне значення для визначення часу, з якого присуджуються аліменти, має безпосередньо факт і час звернення стягувача до суду з відповідними вимогами, а не момент ухвалення судового рішення чи набрання ним законної сили. Таким чином, встановлення судом першої інстанції дати початку стягнення аліментів з 23.12.2024 є законним, обґрунтованим та повністю відповідає вимогам процесуального та матеріального права. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 29 червня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов