Заводський районний суд м. Запоріжжя 

Справа № 335/2484/24
Провадження № 2/332/114/26

Рішення
Іменем України

01 травня 2026 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді: Яцуна О.С.,
при секретарі судового засідання: Дубачовій А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит,

Встановив:
У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит.
В обґрунтування позову зазначено, що 06.03.2021 між ТОВ «Веллфін» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 1477758, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 5 000,00 грн (пп. 1.1 п. 1) зі строком 26 днів, тобто до 01.04.2021 (пп. 1.3 п. 1), з нарахуванням процентів за користування кредитом 0,95% від суми позики, але не менше, ніж 50 грн за перший день користування позикою, 0,95% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 (пп. 1.5.1 п. 1). Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання по Договору, у зв`язку з чим станом на 26.02.2024 вона має заборгованість в загальному розмірі 15 000,00 грн.
Позивач просить стягнути суму заборгованості в розмірі 15 000,00 грн та судовий збір в розмірі 3 028,00 грн.
Заочним рішенням суду від 30.09.2024 позовні вимоги задоволені у повному обсязі (а.с. 93-95).
Ухвалою суду від 11.04.2025 заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 134-136).
Від відповідача надійшов відзив, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» в частині нарахування процентів та перерахування суми заборгованості та зазначає, що спірний договір не укладала, у зв`язку з чим заявила клопотання про витребування доказів.
Ухвалою суду від 06.05.2025 витребувані докази, необхідні для повного та всебічного розгляду справи (а.с. 152-153). Вимоги ухвали виконані 28.05.2025 та 16.06.2025.
Ухвалою суду від 25.08.2025 витребувані додаткові докази, необхідні для повного та всебічного розгляду справи (а.с. 188-189). Вимоги ухвали виконані 16.04.2026 (а.с. 228-230).
Від представника позивача, в матеріалах справи, міститься заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Від відповідача в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі та без фіксації судового процесу технічними засобами, заперечує щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 06.03.2021 між ТОВ «Веллфін» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 1477758, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 5 000,00 грн (пп. 1.1 п. 1) зі строком 26 днів, тобто до 01.04.2021 (пп. 1.3 п. 1), з нарахуванням процентів за користування кредитом 0,95% від суми позики, але не менше, ніж 50 грн за перший день користування позикою, 0,95% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 (пп. 1.5.1 п.1) (а.с. 16-21).
Договір підписаний відповідачем електронним підписом sw9278 (аналогом власноручного підпису).
Приписами ч. 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (надалі Закон), електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону).
У відповідності до ч. 12 ст. 11 Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону).
Наведене знаходить своє підтвердження у постановах Верховного Суду по справах № 732/670/ від 19.09.09.2020, № 524/5556/19 від 12.01.2021.
За наведених обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами Закону України «Про електронну комерцію».
Підписавши спірний договір шляхом використання електронно-цифрового підпису, відповідач фактично погодилась із запропонованими кредитодавцем умовами договору, що свідчить про те, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, які вони повинні виконувати.
Відповідач, задля отримання позики, на сайті позивача заповнила поля заявки, тобто, здійснила відповідний алгоритм дій, спрямованих на укладення договору, адже жодні персональні дані відповідача не могли б бути відомі позивачу без укладення спірного договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано обґрунтованих доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору, зазначений договір недійсними не визнано, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку про укладення спірного договору та про законність вимог позивача за ним.
Отримання відповідачем ОСОБА_1 кредиту в сумі 5 000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 , зазначену в заявці на отримання кредиту, підтверджується інформаційною довідкою № 734/02 від 26.02.2024 (а.с. 34, 37).
Окрім того, згідно інформації, що надійшла на запит суду, вбачається, що картка № НОМЕР_1 (повний № НОМЕР_2 ) була емітована на ім`я відповідача (а.с. 228).
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, заборгованість відповідача станом на 26.02.2024 становить 15 000,00 грн, що складається з наступного: 5 000,00 грн основний борг; 10 000,00 грн заборгованість по відсоткам (а.с. 22-33).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач договірні зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість перед позивачем за наданим кредитом, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Веллфін» в частині тіла кредиту в сумі 5 000,00 грн підлягають задоволенню.
Поряд з цим, суд зазначає наступне щодо вимоги про стягнення процентів.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, окрім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
У п. 1.3 Договору зазначено, що нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1 Договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості, включаючи день погашення, як плату за неправомірне користування чужими коштами (в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною, тобто виключається одночасне застосування ст. 1048 ЦК України та ст. 625 ЦК України.
У постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).
Як вже було зазначено раніше, договір був укладений строком на 26 днів, тобто, до стягнення підлягають проценти за користування кредитом лише в межах строку кредитування.
В рамках даної справи позивач якщо і має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, то відповідно до ст. 625 ЦК України, однак не у вигляді процентів. Таких вимог позивачем не заявлено, а тому позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитування є необґрунтованими.
Зазначений висновок зроблений з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.02.2019 в справі №175/4753/15-ц.
Посилання відповідача на Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є хибними і не підлягають до застосування в рамках даної справи, з огляду на таке.
Статтею 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (надалі – Закон) визначені особливості звільнення внутрішньо переміщених осіб від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики.
Відповідно до ч. 1 цієї статті, загальна сума процентів за кредитним договором та/або договором позики, боржником за яким є внутрішньо переміщена особа, яка у період після дати початку тимчасової окупації залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованій російською федерацією території України або у період після 14.04.2014 залишила або покинула своє місце проживання на території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, не може перевищувати суми процентів, нарахованої протягом строку, на який надавався кредит (позика), за мінімальною ставкою, визначеною договором.
Згідно ч. 2 цієї статті, за невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру.
Частиною 6 ст. 9-2 Закону визначено, що положення частин 1-5 ст. 9-2 Закону поширюються виключно на кредитні договори та договори позики, укладені, зокрема, до дати початку тимчасової окупації з позичальниками, які після зазначеної дати залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованій російською федерацією території України та не поширюються на заборгованість внутрішньо переміщених осіб, які, зокрема, залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованій російською федерацією території України та в яких станом на дату початку тимчасової окупації наявне прострочення сплати платежів за кредитними договорами та/або договорами позики.
Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 2303-5002973993, копія якої долучена відповідачем до матеріалів справи, підтверджується, що з 26.09.2023 відповідач є внутрішньо переміщеною особою і її фактичним місцем проживання є адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 121).
З матеріалів справи вбачається, що договір був укладений 06.03.2021 строком до 01.04.2021 і на виконання своїх зобов`язань за договором відповідачем не було здійснено жодного платежу ані за тілом кредиту, ані за процентами.
Зазначене вище свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 9-2 Закону, оскільки, незважаючи на те, що договір було укладено до 24.02.2022, а також те, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою, станом на дату початку тимчасової окупації у позичальника мало місце прострочення сплати платежів (була наявна заборгованість), що відповідно до положень ч. 6 ст. 9-2 Закону, не звільняє боржника від виконання кредитних зобов`язань, тобто у даному випадку Закон, на який посилається відповідач, не скасовує цивільну відповідальність відповідача перед кредитором.
Як зазначалось вище, до стягнення підлягають проценти лише в межах строку кредитування, а тому суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів в сумі 1 237,50 грн, виходячи з наступного розрахунку: 50,00 грн за перший день користування позикою + 47,50 грн * 25 днів.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги задоволені частково, на 41,6%, відповідно, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 1 259,60 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

Вирішив:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (місцерозташування: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, буд. 48, ЄДРПОУ 39952398, рахунок НОМЕР_3 в АТ «Сенс Банк», МФО 300346) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованість за договором про споживчий кредит № 1477758 від 06.03.2021 в розмірі 6 237,50 грн та судовий збір в розмірі 1 259,60 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Суддя          О.С. Яцун