Справа № 757/18781/25-а 
Провадження №: 2-а/752/331/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Митрофанової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу (Київської міської державної адміністрації) Управління (інспекції) з паркування про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу (Київської міської державної адміністрації) Управління (інспекції) з паркування про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 14 квітня 2025 року, серії 2КІ № 0000921991 та закриття провадження у справі.
ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу (Київської міської державної адміністрації) Управління (інспекції) з паркування про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від серії 2КІ № 0000921991 та закриття провадження у справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що винесена постанова про адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП є незаконною, оскільки позивач є особою з інвалідністю 2 групи, керував транспортним засобом, на якому було розміщено спеціальний розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю», а також у наявності пенсійне посвідчення та довідка до акту огляду медико-соціальною комісією, які підтверджують відповідний статус. Крім того, місце зупинки транспортного засобу на вулиці Болсуновській не було облаштоване жодним знаком, що забороняє стоянку, та не мало спеціально визначених місць для безоплатного паркування осіб з інвалідністю, передбачених законом та постановою Кабінету Міністрів України № 585.
Позивач вказав, що зупинка була вимушеною через відсутність інших доступних місць для паркування для осіб з інвалідністю, а сама постанова винесена без належного врахування його правового статусу, без фіксації усіх супровідних обставин (зокрема, на фото видно знак інвалідності та залишені контактні дані), без дотримання принципу презумпції невинуватості та без надання йому можливості для пояснень. При цьому, інспектор не врахував, що на вулиці Болсуновській взагалі відсутні позначені місця для паркування осіб з інвалідністю, а отже, відсутність знака 3.34 ПДР не створює умов для притягнення до відповідальності у таких виняткових обставинах.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визнати протиправною та скасувати оскаржувану постанову у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2025 року адміністративну справу передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2025 року справу передано на розгляд судді Митрофанової А.О.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.
11 липня 2025 року від представника відповідача - Яковенка М.С. надійшла заява про залишення позову без розгляду з підстав того, що, на думку відповідача, позовна заява подана неналежним позивачем, оскільки оскаржувана постанова серії 2КІ № 0000921991 винесена стосовно іншої особи - ОСОБА_2 , яка зазначена як відповідальна за транспортний засіб згідно з відкритими даними ЄДРПОУ, тоді як за інформацією з Єдиного державного реєстру транспортних засобів за державним номером НОМЕР_1 відсутні відомості про належного користувача або власника відповідного автомобіля.
Відповідач вважає, що права та обов`язки ОСОБА_1 внаслідок цієї постанови жодним чином не порушено, а тому він не є належною особою для звернення до суду. 
17 липня 2025 року від представника відповідача - Яковенка М.С. надійшов відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Місцем реєстрації транспортного засобу RENAULT DUSTER державний номер НОМЕР_1 , щодо якого винесено постанову серія 2КІ № 0000921991 від 14.04.2025 є ДП "ЛІСИ УКРАЇНИ"(ЄДРПОУ 447680 липня 34, м. Київ, вул. Руставелі Шота, 9). З відкритих даних, зокрема, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, можна з встановити, що ОСОБА_2 є керівником ДП "ЛІСИ УКРАЇНИ", а отже у відповідності до частини 1 статті 14-2 КУпАП є відповідальною особою -керівником юридичної особи, що несе адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі. Зазначає, що інспектором при винесенні постанови серія 2КІ № 0000921991 від 14.04.2025 належним чином було встановлено відповідальну особу, що несе адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 при поданні позовної заяви не надав доказів правомірності подання ним позовної заяви, Департамент вважає що позовна заява про оскарження постанови серія 2КІ № 0000921991 від 14.04.2025 подана неналежним позивачем.
Також зазначає, що відповідно до матеріалів фотофіксації адміністративного правопорушення, транспортний засіб RENAULT DUSTER , номерний знак НОМЕР_2 14.04.2025 знаходився на вул. Болсуновська, 8 в м. Києві в зоні дії заборонного знаку (відповідно до п. 8.4 Правил) 3.34 «Зупинку заборонено». ОСОБА_1 не заперечується факт перебування зазначеного транспортного засобу на вул. Болсуновська, 8 в м. Києві в зоні дії заборонного знаку (відповідно до п. 8.4 Правил) 3.34 «Зупинку заборонено», однак помилково зроблено висновок, що встановлена вказаним знаком заборона не розповсюджується на водіїв з інвалідністю. На думку відповідача, спроба ОСОБА_1 пов`язати предмет спору - а саме, притягнення до відповідальності ОСОБА_2 за порушення вимог дорожнього знаку 3.34 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, чим вчинено адміністративне правопорушення, передбачене частиною1 статті 152-1 КУпАП - з наявністю в ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю, є штучною, не має правового обґрунтування та, по суті, спрямована на відведення уваги суду від встановлених обставин правопорушення, оскільки даний статус ОСОБА_1 , Департаментом не оспорюється.
30 липня 2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог, вважає, що доводи відповідача є необґрунтованими та не спростовують заявлених позовних вимог. 
Клопотань від позивача та відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження обставин в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено, що 14 квітня 2025 року головним спеціалістом-інспектором з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю м. Києва Нікольчук В.П. винесено постанову серії 2КІ № 0000921991 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, встановивши, що транспортний засіб марки «Renault Duster», державний номерний знак НОМЕР_3 , 14.04.2025 року о 10:37, у м. Києві, на вул. Болсуновській, 8, було припарковано з порушенням вимог дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено».
Згідно з вказаною постановою ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 122 КУпАП, мають право розглядати уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування, які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення, а у випадках, передбачених законодавством, - виносити постанови. 
Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06 вересня 2005 року № 2807-IV (далі - Закон № 2807-IV) передбачено, що органи місцевого самоврядування забезпечують здійснення державної політики у сфері благоустрою населених пунктів, зокрема шляхом встановлення та забезпечення дотримання правил благоустрою, до яких належать і вимоги щодо правил паркування, зупинки та стоянки транспортних засобів.
Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 30 Закон № 2807-IV до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, організація благоустрою територій населених пунктів, а також контроль за дотриманням відповідних правил.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року № 130 затверджено Порядок здійснення контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, пунктом 11 якого передбачено, що інспектор з паркування на підставі матеріалів фотофіксації правопорушення має право без складання протоколу винести постанову про накладення адміністративного стягнення відповідно до статті 283 КУпАП.
Таким чином, інспектори з паркування, які діють у межах відповідного підрозділу органу місцевого самоврядування (зокрема, Департаменту територіального контролю виконавчого органу Київської міської ради), є належними та уповноваженими суб`єктами владних повноважень на складення постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема статтею 122, зокрема у разі фіксації таких порушень у режимі фотозйомки.
Відтак, винесення спірної постанови здійснено уповноваженими посадовими особами у межах наданих законом повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.
Згідно із статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила дорожнього руху).
Пунктами 1.1, 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території, тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктом 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Оскаржуваною постановою позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП у зв`язку з паркуванням транспортного засобу в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено».
Відповідно до п.п. «в» п. 8.4 Правил дорожнього руху дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, зокрема, заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
Згідно з розділом 33 Правил дорожнього руху знак 3.34 «Зупинка заборонена» забороняє зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу). Дія знаків 3.9, 3.10, 3.34-3.37 поширюється лише на той бік дороги, на якому вони встановлені.
Таким чином, зупинка/стоянка транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено» створює об`єктивну сторону правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 122 КУпАП.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, зокрема, порушення правил зупинки, стоянки - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Суб`єктом правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення (момент паркування), а в разі фіксації зазначеного правопорушення в режимі фотозйомки (відеозапису) - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладання адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису).
Відповідно до ч. 1 ст. 14-2 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
З огляду на викладене, можна дійти висновку, що у разі фіксації порушення правил зупинки або стоянки транспортного засобу в режимі фотозйомки (відеозапису), відповідальність за таке правопорушення несе особа, за якою зареєстровано транспортний засіб, або належний користувач такого засобу, якщо відомості про нього внесено до Єдиного державного реєстру транспортних засобів.
ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про скасування зазначеної постанови, посилався на те, що фактично саме він керував транспортним засобом у момент вчинення порушення та вважає, що вказане рішення стосується його особисто. 
З матеріалів справи слідує, що постанова серії 2КІ № 0000921991 винесена не щодо позивача, а на ім`я керівника юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб - Болоховця Ю.В.
Втім, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували факт користування позивачем цим транспортним засобом на законних підставах (зокрема, як належного користувача у розумінні частини першої статті 14-2 КУпАП). 
Відтак, у суду немає підстав вважати позивача відповідальною особою за правопорушення, зафіксоване у режимі фотозйомки.
Враховуючи встановлені обставини, слід звернути увагу на наступне.
За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 вказав, що поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити й спеціальні, визначені КАС. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто, право кожної особи на звернення до суду у випадку, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси є беззаперечним та не може бути піддане сумніву. Водночас, визначені такою особою способи захисту або інші способи, які самостійно можуть визначатися судом, на переконання суду, повинні передусім відповідати підставам позову та його змісту.
Таким чином, належним заявником є той, хто звертається за захистом саме свого порушеного права.
Отже, враховуючи, що позивач не є особою, за якою зареєстровано транспортний засіб, щодо якого винесено спірну постанову, а також відсутність факту доведення свого статусу як належного користувача відповідного транспортного засобу, його твердження про порушення особистих прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів є необґрунтованими. 
Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що оскаржувана постанова стосується саме позивача або порушує його права чи законні інтереси, як того вимагають положення ст. 2 та 5 КАС України.
Водночас, клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду не підлягає задоволенню, оскільки зазначені обставини можуть бути належно оцінені судом як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.
Таким чином, з огляду на те, що позивач не довів порушення саме його суб`єктивних прав чи охоронюваного законом інтересу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст. ст. 72, 77, 241-246, 286 КАС України, ст.ст. 7, 122, 251, 265-2, 268, 283-284, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд
УХВАЛИВ :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу (Київської міської державної адміністрації) Управління (інспекції) з паркування про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення - залишити без задоволення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          А.О. Митрофанова