ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/9657/25 пров. № А/857/55246/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Дору Ю.Ю.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати станом на день звільнення одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язати нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху та позивачу встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви у спосіб подання заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.
01 грудня 2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.
Ухвалою судді ІНФОРМАЦІЯ_1 суду від 03 грудня 2025 року у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії – повернуто.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк звернення до суду з вимогами щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки про розмір такої допомоги він повинен був дізнатися не пізніше дня виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 31.08.2024 № 210, в якому було визначено порядок та розмір її виплати. Суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що наведені позивачем у заяві про поновлення строку обставини щодо отримання 24.10.2025 відомостей про нараховане та виплачене грошове забезпечення не свідчать про неможливість своєчасного звернення до суду та не впливають на момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про можливе порушення свого права, а тому не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду. 
Не погодившись з прийнятою ухвалою судді, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск строку звернення до суду, оскільки не врахував положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, відповідно до яких у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, тримісячний строк звернення до суду обчислюється з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Судом залишено поза увагою, що відомості про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивач отримав лише 24.10.2025, а з позовом звернувся 24.11.2025, тобто в межах установленого законом строку. Крім того, суд першої інстанції не встановив наявності доказів належного та своєчасного письмового повідомлення позивача про складові та розмір нарахованого грошового забезпечення, не врахував обов`язок роботодавця щодо такого повідомлення, передбачений статтею 30 Закону України «Про оплату праці», а також відступив від правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, від 22.05.2025 у справі № 620/15959/24, від 24.06.2025 у справі № 480/10675/24 та від 03.12.2025 у справі № 380/20219/24, чим порушив вимоги частини п`ятої статті 242 КАС України щодо обов`язку врахування висновків Верховного Суду при застосуванні норм права. 
Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявнику) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, спірні правовідносини у цій справі виникли щодо незгоди позивача із діями відповідача щодо визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні. 
Як слідує з копії наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 31.08.2024 № 210 у такому вказано виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2024 року № 460 в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше як 25% місячного грошового забезпечення – за 29 місяців. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, оскільки її подано поза межами встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду без зазначення поважних причин його пропуску.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Втім, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (у редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Суд першої інстанції в оскарженій ухвалі застосував строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду.
Водночас спірним у цій справі є питання початку обчислення цього строку.
У контексті зазначеного суд апеляційної інстанції зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У цій справі предметом спору є ненарахування та невиплата ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з положеннями частини другої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 420/33039/24 констатував, що у випадку звільнення особи з військової служби та в разі невиплати йому частини грошового забезпечення, зокрема одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, на отримання якого він має право, закон пов`язує початок обчислення строку саме із датою одержання письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому при звільненні.
Із матеріалів справи слідує, що у наказі начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 31.08.2024 № 210 вказано виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2024 року № 460 в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше як 25% місячного грошового забезпечення – за 29 місяців.
Саме з датою наказу суд першої інстанції пов`язував початок обчислення тримісячного строку для звернення позивача до суду та, як наслідок, прийшов до висновку про те, що ознайомившись з цим наказом 31.08.2024 позивач повинен був дізнатися про виплату спірних сум грошового забезпечення, тим самим пропустивши тримісячний строк на звернення до суду.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками судді суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, що діяла до 19.07.2022 року було встановлено: «У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. » 
Уже з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року №2352-IXВ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі – Закон №2352-IXВ), яким частину другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції: «Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні , - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Тобто, частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у новій редакції встановлено тримісячний строк звернення до суду з дня одержання працівником письмового повідомлення. Таким чином, частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України у новій редакції виключає будь – які неясності у визначенні дня з якого слід здійснювати обчислення строку звернення до суду, оскільки її нормами чітко визначають, що таке обчислення повинно здійснюватися з дня одержання письмового повідомлення про суми нараховані та фактично виплачені роботодавцем
Такі зміни в тому числі кореспондуються із нормами статті 30 Закону України «Про оплату праці», якими визначено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Таким чином, обов`язок письмового повідомлення про нараховане та виплачене грошове забезпечення (заробітну плату) з розшифровкою по видах, покладається безпосередньо на роботодавця. Тобто в межах даної справи суд першої інстанції повинен був встановити, коли відповідач – суб`єкт владних повноважень здійснив письмове повідомлення позивача з розшифровкою про суми нараховані та виплачені йому
З матеріалів справи слідує, що відомості щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення були надіслані відповідачем простим листом Укрпошти, який отримано 24.10.2025. Надалі, позивач звернувся до адміністративного суду з позовною заявою 24.11.2025 року, тобто у тримісячний термін, який обчислював з дня отримання від відповідача відомостей про нараховане та виплачене грошове забезпечення в тому числі індексації – 24.10.2025 року.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недотримання позивачем передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду з цим позовом та, як наслідок, повернення позову позивачу на підставі пункту 8 частини четвертої статті 169 КАС України.
Колегія суддів, здійснюючи аналіз ст. 233 КЗпП України, зазначає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, такий момент відраховується у спірних правовідносинах з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суддя суду першої інстанції при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду допустив неправильне застосування норм процесуального права, неправильно встановивши початок перебігу строку звернення до суду, у зв`язку із чим прийшов до помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачу.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування такої ухвали із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Ухвалу судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року про повернення позовної заяви у справі № 260/9657/25 – скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич