ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 487/8965/24
провадження № 61-11477св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Миколаївська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу Миколаївської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2025 року у складі судді Притуляк І. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , з яким позивачка з 2010 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1 . Вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, несли спільні витрати з утримання квартири, в якій проживали, здійснювали поточні ремонти житла.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла зазначена вище квартира.
З метою оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_2 позивачка звернулася до нотаріуса. Однак постановою від 02 лютого 2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено з причин ненадання доказів її проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, як то передбачено статтею 1264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також у зв`язку з розбіжностями написання прізвища спадкодавця у правовстановлюючому документі на спадкове майно та паспорті.
Посилаючись на викладене, позивачка просила: 1) встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з листопада 2010 року до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) встановити факт належності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло, виданого Державного підприємства «Чорноморський суднобудівний завод» (далі -ЖКУ ДП «Чорноморський суднобудівний завод») 06 грудня 1993 року на підставі розпорядження № 1204 від 06 грудня 1993 року; 3) визнати за позивачкою право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з листопада 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Встановлено факт належності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 , виданого ЖКУ ДП «Чорноморський суднобудівний завод» 06 грудня 1993 року.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведено факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять років та належність спадкодавцю свідоцтва про право власності на житло, виданого йому ЖКУ ДП «Чорноморський суднобудівний завод» 06 грудня 1993 року. З урахуванням відсутності інших спадкоємців та наявності відмови нотаріуса у оформленні спадкових прав позивачки у нотаріальному порядку, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру, яка належала ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2025 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ОСОБА_2 проживав один, що підтверджується повідомленням поліції про те, що його труп був знайдений у квартирі його сусідами а також те, що він пролежав у квартирі не менше 3 днів, спростовується поясненнями сусідів та позивачки.
Суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання відповідача про виклик у судове засідання інших свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вчинив необхідні дії для повідомлення їх про дату, час і місце судового засідання. Однак свідки у судове засідання не з`явилися. Відповідач їх явку у судове засідання не забезпечив.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд визнав неналежними доказами надані відповідачем у письмовому вигляді звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на адресу Миколаївської міської ради.
Аргументи відповідача про те, що у позивачки не втрачена можливість після встановлення юридичних фактів оформити спадкові права у нотаріальному порядку, то колегія суддів їх відхилила, з огляду на те, що позивачці приватним нотаріусом Лашиною О. П. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , а тому її право підлягає захисту у судовому порядку.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справі

У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Миколаївської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22, від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3198/19, від 29 березня 2024 року у справі № 331/817/22, від 31 жовтня 2018 року у справі № 138/2515/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 522/22023/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу Миколаївська міська рада мотивувала тим, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту ведення позивачкою спільного господарства зі спадкодавцем ОСОБА_2 , наявності спільного бюджету та здійснення спільних витрат.

На думку заявника, єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю стали показання свідків, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду.

Крім того, вважає визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно ОСОБА_2 передчасним, оскільки з такою вимогою позивачка мала б звернутися лише у випадку відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав на підставі рішення про встановлення факту спільного проживання з померлим.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу Миколаївської міської ради не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 вересня 2025 року касаційна скарга Миколаївської міської ради передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року касаційну скаргу Миколаївської міської ради залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2025 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Миколаївської міської ради з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 487/8965/24 з Заводського районного суду м. Миколаєва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У жовтні 2025 року матеріали справи № 487/8965/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис № 479), про що свідчить свідоцтво про смерть від 29 липня 2023 року№ НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 .

З повідомлень Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 21 квітня 2025 року та 02 травня 2025 року видно, що про наявний у квартирі АДРЕСА_1 труп ОСОБА_2 поліцію повідомив сусід. Ступінь наявності трупних явищ свідчив про те, що з моменту смерті ОСОБА_2 і до моменту дослідження трупа пройшло не менш ніж 3 доби. Будь-яких тілесних ушкоджень на трупі не виявлено. Смерть настала внаслідок наявного захворювання хронічної ішемічної хвороби серця, яке ускладнилося іншими захворюваннями.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 06 грудня 1993 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації - ЖКУ ДП «Чорноморський суднобудівний завод» від 06 грудня 1993 року № 1204, квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Реєстрація права власності була здійснена органами бюро технічної інвентаризації 09 березня 1994 року за № 18555.

У вказану квартиру на підставі ордера на житлове приміщення від 23 березня 1987 року № 698 серії 87 вселявся ОСОБА_2 .

Згідно з даними свідоцтва про народження та паспорту спадкодавець мав прізвище ОСОБА_5 , а не ОСОБА_6 і був зареєстрований у вказаній вище квартирі з 17 квітня 1987 року.

Позивач ОСОБА_1 згідно з даними паспорту з 16 грудня 1994 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 .

Зі свідоцтва про розірвання шлюбу та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 19 лютого 2025 випливає, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі зі ОСОБА_7 з 20 жовтня 1973 року до 30 жовтня 1985 року.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 05 серпня 2008 року серії НОМЕР_3 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 19 лютого 2025 року у реєстрі відсутня інформація щодо актового запису про шлюб ОСОБА_2 та про розірвання шлюбу за період з 26 вересня 1955 року до 19 лютого 2025 року.

Наявні у матеріалах справи фотозображення, датовані 2012 та 2014 роками, свідчать про те, що на них зображені разом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно з актом від 23 серпня 2023 року, складеним мешканцями будинку на АДРЕСА_5 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з листопада 2010 року по 28 липня 2023 року проживали однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 .

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідків вказані мешканці будинку підтвердили факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю більше п`яти років.

Свідок ОСОБА_8 також пояснила суду, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зазначеній вище квартирі встановили нові вікна. Вказане підтверджується замовленням склопакетів від 01 червня 2012 року № 19325/3125, договором купівлі-продажу металопластикових конструкцій від 02 вересня 2014 року, замовленням від 09 березня 2014 року.

З платіжних інструкцій та чеків видно, що ОСОБА_1 сплачувала комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 : червень 2022 року - за домофон, управління будинком, вивіз сміття; серпень 2022 року - за управління будинком, вивіз сміття, телекомунікаційні послуги, домофон. В інших квитанціях про оплату комунальних послуг за вказаною адресою, які є у матеріалах справи, платником послуг вказаний ОСОБА_2 .

Зі спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_2 №14/2023, розпочатої 31 серпня 2023 року, видно, що із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулася тільки ОСОБА_1 .

Постановою приватного нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Лашиної О. П. від 02 лютого 2024 ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю доказів її проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, а також у зв`язку з розбіжністю написання прізвища спадкодавця у свідоцтві про право власності на житло, що потребує встановлення факту належності вказаного свідоцтва ОСОБА_2 .

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

В абзаці першому частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зробив висновок, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Зі змісту заявлених ОСОБА_1 у цій справі вимог убачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року у справі № 522/11976/21.

Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з листопада 2010 року до 28 липня 2023 року, ведення ними спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, а також надавши належну правову оцінку показанням допитаних у справі свідків та іншим доказам, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про доведеність позивачкою факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу понад п`ять років до часу відкриття спадщини.

За таких обставин суди правильно встановили наявність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про встановлення відповідного юридичного факту.

Доводи касаційної скарги Миколаївської міської ради щодо недостатності доказів на підтвердження обставин проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування за законом та визнання належності ОСОБА_2 правовстановлюючого документа

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі статтями 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У статті 1258 ЦК України визначена черговість спадкування за законом, а саме - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Після смерті ОСОБА_2 спадкоємці першої, другої та третьої черг відсутні, у зв`язку з чим право на спадкування за законом переходить до спадкоємців четвертої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що законодавець надає право на спадкування особам, які фактично були членами сім`ї спадкодавця, проживали з ним протягом тривалого часу та вели спільне господарство.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Установивши, що ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а також своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що вона є спадкоємцем четвертої черги за законом та такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .

До складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцеві на праві приватної власності, що підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не встановлено законом або якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з підпунктами 4.12, 4.15, 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, здійснюється нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, за винятком випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, а також після перевірки відсутності заборони чи арешту на відповідне майно. У разі якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця документів, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус роз`яснює йому право на вирішення цього питання у судовому порядку.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має право звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, чинним законодавством України визначено порядок оформлення спадкових прав шляхом отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, видача якого відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат» віднесена до компетенції нотаріуса.

Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту цивільного права, який застосовується у разі наявності перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що за обставин цієї справи, з огляду на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом не суперечать закону та не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Крім того, врахувавши, що у свідоцтві про право власності на житло, виданому ЖКУ ДП «Чорноморський суднобудівний завод» 06 грудня 1993 року на підставі розпорядження від 06 грудня 1993 року № 1204, прізвище власника квартири АДРЕСА_1 помилково зазначено як « ОСОБА_6 », суди попередніх інстанцій встановили, що належність зазначеного свідоцтва ОСОБА_2 підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_4 та свідоцтвом про смерть від 29 липня 2023 року серія НОМЕР_5 , відповідно до яких його прізвище зазначено « ОСОБА_5 ».

Факт належності особі правовстановлюючого документу підлягає встановленню в судовому порядку за наявності наступних умов: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, та чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 2) заявник не має іншої можливості встановити факт, що має для нього юридичне значення, в зв`язку з чим єдиним способом встановлення необхідного факту є ухвалення судом відповідного рішення.

Таким чином, враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючого документу має для позивачки юридичне значення, оскільки необхідно для реалізації її спадкових прав, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вимога ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги Миколаївської міської ради в цій частині не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, та відповідно до статті 400 ЦПК України не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини справи чи переоцінювати докази, досліджені судами попередніх інстанцій.

Висновок судів попередніх інстанцій про доведеність належності ОСОБА_1 до спадкоємців четвертої черги після смерті ОСОБА_2 є мотивованим та ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному й безпосередньому дослідженні доказів у їх сукупності, які підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільних витрат та взаємних прав і обов`язків, притаманних членам сім`ї.

Допитані у судовому засіданні свідки, попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, підтвердили факт тривалого спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі та наявність між ними сімейних відносин, притаманних подружжю.

Оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22, від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3198/19, від 29 березня 2024 року у справі № 331/817/22, від 31 жовтня 2018 року у справі № 138/2515/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 522/22023/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17, на які посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки фактичні обставини у цих справах є різними.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Отже, для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник