ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 м. Дніпро Справа № 904/7283/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Кучеренко О.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 (суддя Євстигнеєва Н.М.) 
у справі № 904/7283/25
за позовом Акціонерного товариства «Миколаївобленерго», м. Миколаїв
до Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія», с. Любимівка Дніпропетровської області 
про стягнення 147 900 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» про стягнення 147 900 грн заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 08.10-106/01 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго» від 01.04.2023 в частині своєчасної та повної оплати за надані послуги.
Позивач зазначає, що відповідно до умов зазначеного договору відповідачу надано право доступу до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики для розміщення технічних засобів електронних комунікацій, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався здійснювати оплату за такий доступ у порядку та строки, визначені договором.
На виконання умов договору, за твердженням позивача, у період з червня 2023 року по листопад 2025 року відповідачу надавалися послуги з доступу до елементів інфраструктури, у зв`язку з чим позивачем здійснювалося нарахування плати за користування такими об`єктами.
Позивач вказує, що відповідач, користуючись наданим доступом до елементів інфраструктури, свої зобов`язання щодо оплати вартості послуг належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 147 900 грн.
Також позивач посилається на те, що на адресу відповідача було направлено претензію від 10.12.2025 № 12.02-044/6520 з вимогою сплатити заборгованість, разом з якою направлялися рахунки на оплату та акти приймання-передачі наданих послуг за відповідний період.
Однак, як зазначає позивач, вказана претензія залишена відповідачем без задоволення, заборгованість у добровільному порядку не погашена, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Таким чином, позовні вимоги АТ «Миколаївобленерго» зводяться до стягнення з Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики за договором № 08.10-106/01 від 01.04.2023 за період з червня 2023 року по листопад 2025 року у загальному розмірі 147 900 грн.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 у справі № 904/7283/25 позов Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» до Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» про стягнення заборгованості задоволено повністю.
Стягнуто з Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» на користь Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» заборгованість у розмірі 147 900,00 грн як плату за доступ до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики за період з червня 2023 року по листопад 2025 року, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що між сторонами укладено договір № 08.10-106/01 від 01.04.2023, який є чинним та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, а відтак підлягає виконанню сторонами.
Суд зазначив, що позивачем на виконання умов договору у спірний період надавалися відповідачу послуги з доступу до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики, у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок з оплати вартості таких послуг.
При цьому суд дійшов висновку, що відсутність підписаних відповідачем актів приймання-передачі наданих послуг та ненадання рахунків на оплату не спростовує факту надання послуг та не звільняє відповідача від обов`язку їх оплати, оскільки обов`язок щодо оплати наданих послуг виникає в силу закону та умов договору.
Також суд врахував, що позивачем на адресу відповідача направлялася претензія разом з рахунками на оплату та актами приймання-передачі послуг, однак заборгованість у добровільному порядку відповідачем не погашена.
З огляду на викладене суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Приватне підприємство «Перша телекомунікаційна компанія» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 у справі № 904/7283/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» відмовити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі апелянт просить відмовити у задоволенні позову про стягнення заборгованості у розмірі 147 900 грн як плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики за договором № 08.10-106/01 від 01.04.2023 за період з червня 2023 року по листопад 2025 року.
Таким чином, апеляційна скарга зводиться до вимоги скасування рішення суду як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
Зокрема, скаржник вказує, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання відповідачу послуг з доступу до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики, а також обсяг таких послуг.
Апелянт наголошує, що позивачем не надано доказів належного направлення відповідачу у встановленому договором порядку актів приймання-передачі наданих послуг та рахунків на оплату у спірний період, тоді як додані до позову акти є непідписаними відповідачем та були направлені лише у грудні 2025 року разом із претензією, тобто з порушенням умов договору щодо строків їх оформлення та надання.
Крім того, скаржник зазначає, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем зазначеної претензії, рахунків та актів приймання-передачі послуг, а надані докази свідчать лише про їх направлення, що, на думку апелянта, не може вважатися належним підтвердженням доведення відповідних документів до відома відповідача.
Апелянт також посилається на те, що суд не врахував відсутність передбаченої умовами договору виконавчої схеми сумісного підвісу, яка є невід`ємним додатком до договору та підтверджує факт розміщення мереж відповідача на об`єктах позивача, а відтак і фактичне надання послуг.
Скаржник зазначає, що відсутність виконавчої схеми, а також належно оформленої заяви відповідача про замовлення послуг свідчить про недоведеність позивачем факту надання послуг у заявленому обсязі.
Крім того, апелянт вказує на відсутність належних доказів розміщення обладнання відповідача на елементах інфраструктури позивача, зокрема щодо кількості опор та обсягу використаних об`єктів, що, на його думку, виключає можливість визначення розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Приватне підприємство «Перша телекомунікаційна компанія» також не погоджується з висновком суду про те, що відсутність підписаних актів приймання-передачі послуг не впливає на обов`язок відповідача щодо їх оплати, зазначаючи, що відповідно до умов договору саме оформлення та підписання таких актів є підставою для виникнення обов`язку з оплати.
Крім того, скаржник вважає помилковим висновок суду щодо того, що ненадання рахунків на оплату не впливає на виникнення обов`язку відповідача щодо оплати послуг, оскільки, на його думку, порядок виставлення рахунків та строків оплати прямо визначений умовами договору та є обов`язковим для сторін.
Апелянт також звертає увагу на те, що позивач направив акти та рахунки разом із претензією безпосередньо перед зверненням до суду, що, на думку скаржника, свідчить про штучне створення доказової бази та порушення встановленого договором порядку оформлення та надання відповідних документів.
Крім того, скаржник зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом до закінчення строку, визначеного у претензії для добровільного виконання вимог, що, на думку скаржника, свідчить про недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору.
Разом з тим, апелянт вказує, що суд, порушуючи вимоги статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, не надав належної оцінки доказам у їх сукупності, не врахував доводи відповідача щодо відсутності доказів надання послуг та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Таким чином, Приватне підприємство «Перша телекомунікаційна компанія» вважає, що позивачем не доведено факт та обсяг надання послуг за договором, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, вважає доводи апелянта необґрунтованими, такими, що не спростовують висновків суду, та просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 у справі № 904/7283/25 залишити без змін.
Позивач зазначає, що судом правильно встановлено факт укладення між сторонами договору № 08.10-106/01 від 01.04.2023 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго», який є чинним, не розірваний та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.
На думку позивача, укладення відповідачем договору, підписання додатків до нього без зауважень, а також здійснення відповідачем оплати у травні 2023 року підтверджують добровільний вступ сторін у договірні правовідносини, обізнаність відповідача з умовами договору, погодження ним істотних умов договору, зокрема щодо кількості опор та розміру щомісячної плати за доступ.
Позивач вказує, що у додатку № 1 до договору визначено перелік елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго», наданих для доступу, у загальній кількості 493 опори, а у додатку № 2 до договору визначено розрахунок щомісячної плати за доступ, виходячи з кількості 493 опори та вартості 10 грн з ПДВ за одну опору, що становить 4 930 грн на місяць.
АТ «Миколаївобленерго» зазначає, що на виконання умов договору у період з червня 2023 року по листопад 2025 року відповідачу надавалися послуги з доступу до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики, однак відповідач вартість таких послуг не оплачував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 147 900 грн.
Позивач не погоджується з доводами апелянта про відсутність доказів надання послуг та зазначає, що відповідач, підписавши договір і додатки до нього, був обізнаний як про обсяг наданого доступу, так і про розмір плати, яку мав сплачувати за користування елементами інфраструктури.
Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання рахунків та актів приймання-передачі послуг позивач зазначає, що 12.12.2025 на юридичну адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, було направлено претензію № 12.02-044/6520 від 10.12.2025 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 147 900 грн.
Разом із претензією, за твердженням позивача, відповідачу були направлені рахунки на оплату та акти приймання-передачі послуг за спірний період. Вказане поштове відправлення відповідачем не отримано та повернуто відправнику з відміткою поштового зв`язку про закінчення встановленого строку зберігання.
Позивач вважає, що наведене спростовує доводи апелянта про ненадання йому рахунків та актів приймання-передачі послуг.
Крім того, позивач зазначає, що рахунок на оплату за своєю правовою природою не є первинним документом, а є документом, який містить платіжні реквізити для перерахування грошових коштів, тобто має інформаційний характер.
У зв`язку з цим позивач посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє боржника від обов`язку оплатити фактично надані послуги.
Позивач також вказує, що відсутність підписаних відповідачем актів приймання-передачі послуг не спростовує самого факту надання послуг, оскільки обов`язок відповідача оплатити вартість отриманих послуг виникає з факту їх надання та умов укладеного договору.
Щодо доводів апелянта про відсутність виконавчої схеми сумісного підвісу та належно оформленої заяви про замовлення послуг позивач зазначає, що такі доводи не впливають на правильність висновків суду, оскільки договір та додатки до нього підписані відповідачем без заперечень, містять погоджений сторонами перелік об`єктів доступу та розмір плати, а відповідач не довів припинення користування такими об`єктами або відсутність фактичного розміщення свого обладнання.
Позивач вважає, що апелянт фактично намагається уникнути виконання взятих на себе договірних зобов`язань, посилаючись на формальні недоліки документообігу, які не спростовують факту існування договірних правовідносин, фактичного користування інфраструктурою та наявності заборгованості.
Разом з тим, Приватне підприємство «Перша телекомунікаційна компанія» подало відповідь на відзив, у якій заперечує доводи позивача, наполягає на обґрунтованості апеляційної скарги та просить її задовольнити.
Передусім відповідач зазначає, що відзив на апеляційну скаргу поданий позивачем з порушенням строку, встановленого ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026, без подання заяви або клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
За твердженням відповідача, ухвалу про відкриття апеляційного провадження було доставлено до електронного кабінету позивача 12.03.2026, у зв`язку з чим останній мав право подати відзив на апеляційну скаргу не пізніше 17.03.2026, однак відзив сформований у системі «Електронний суд» лише 24.03.2026.
У зв`язку з цим відповідач вважає, що відзив подано з порушенням вимог статті 263 Господарського процесуального кодексу України, а тому його зміст не повинен братися судом до уваги при апеляційному перегляді справи.
Водночас, заперечуючи доводи позивача по суті, відповідач зазначає, що саме по собі направлення у грудні 2025 року претензії з доданими до неї рахунками та актами приймання-передачі послуг не може вважатися належним виконанням позивачем умов договору.
Відповідач наголошує, що відповідно до пункту 2.2 договору рахунок мав надаватися власником мереж до 10 числа поточного місяця, а одночасно з рахунком замовнику мав надаватися акт виконаних робіт за поточний місяць. Крім того, відповідно до пункту 3.4.14 договору власник мереж мав не пізніше ніж за три робочі дні до кінця поточного місяця надати замовнику акт приймання-передачі наданих послуг у двох примірниках.
За твердженням відповідача, позивач не надав доказів дотримання зазначеного порядку упродовж усього спірного періоду з червня 2023 року по листопад 2025 року, а акти та рахунки були направлені лише 12.12.2025, тобто безпосередньо перед зверненням до суду.
Відповідач вважає, що таке направлення документів «заднім числом» не спростовує порушення позивачем умов договору щодо строків та порядку оформлення актів і рахунків, а навпаки свідчить про штучне створення доказової бази перед поданням позову.
Крім того, відповідач звертає увагу на те, що претензія позивача містила вимогу сплатити заборгованість протягом семи календарних днів з дня її одержання, однак позов було подано 23.12.2025, тобто, на думку відповідача, до спливу строку, який сам позивач визначив для добровільного виконання вимог.
Відповідач також не погоджується з доводами позивача про те, що обов`язок з оплати виник незалежно від надання актів та рахунків, оскільки, на його думку, у цій справі йдеться не лише про рахунки як платіжні документи, а про недоведеність самого факту та обсягу надання послуг.
Зокрема, відповідач зазначає, що позивач не надав належних і достатніх доказів фактичного розміщення обладнання відповідача на елементах інфраструктури АТ «Миколаївобленерго» саме у заявленому обсязі.
Окремо відповідач наголошує на відсутності виконавчої схеми сумісного підвісу, яка відповідно до пункту 1.3 договору складається після виконання робіт з розміщення електронних комунікаційних мереж, підписується сторонами, засвідчується печатками, зберігається у кожної сторони та є невід`ємним додатком до договору з моменту її складання.
На думку відповідача, відсутність такої виконавчої схеми виключає можливість встановити факт розміщення мереж відповідача, момент початку користування доступом, конкретні ділянки розміщення, а також обсяг фактично наданих послуг.
Крім того, відповідач зазначає, що позивач не довів наявності належно оформленої заяви відповідача про замовлення послуг саме за спірним договором та саме у тому обсязі, який покладений в основу розрахунку заявленої заборгованості.
Відповідач вказує, що заява, на яку посилається позивач, стосувалася прохання визначити технічну можливість розміщення сумісного підвісу телекомунікаційних мереж та у разі її наявності укласти договір з доступу. З огляду на це, на думку відповідача, така заява не може вважатися належним доказом замовлення послуг уже за укладеним 01.04.2023 договором.
Також відповідач зазначає, що вказана заява стосувалася не всього обсягу об`єктів, визначених у додатках до договору, а лише окремих населених пунктів Єланецької селищної громади, тоді як у додатку № 1 до договору зазначено ширший перелік об`єктів, у тому числі населені пункти та лінії, щодо яких, за твердженням відповідача, замовлення послуг не здійснювалося.
У цьому контексті відповідач звертає увагу, що суд стягнув заборгованість, розраховану виходячи з вартості користування 493 опорами, однак позивач не довів замовлення та фактичне використання відповідачем саме такої кількості опор, у тому числі у всіх населених пунктах, зазначених у додатках до договору.
Відповідач вважає, що суд безпідставно ототожнив факт укладення договору та підписання додатків до нього з фактом реального надання послуг у заявленому обсязі.
Крім того, відповідач заперечує посилання позивача на часткову оплату у травні 2023 року як доказ фактичного надання послуг упродовж усього спірного періоду, зазначаючи, що така оплата сама по собі не підтверджує фактичне надання послуг у період з червня 2023 року по листопад 2025 року, а також не підтверджує обсяг послуг у кількості 493 опори.
Відповідач також вказує, що позивач не надав доказів підписання сторонами актів приймання-передачі наданих послуг за спірний період, доказів своєчасного направлення таких актів відповідачу та доказів їх отримання відповідачем у порядку, визначеному договором.
За твердженням відповідача, односторонньо складені акти, які не підписані відповідачем та були направлені лише разом із претензією перед зверненням до суду, не можуть підтверджувати ані факт надання послуг, ані їх обсяг, ані виникнення у відповідача обов`язку з оплати у заявленому розмірі.
Таким чином, відповідач наполягає, що позивачем не доведено сукупність обставин, необхідних для задоволення позову, а саме: замовлення відповідачем послуг доступу у заявленому обсязі; початок надання послуг; фактичне розміщення обладнання відповідача на об`єктах позивача; користування інфраструктурою у кількості 493 опори; належне оформлення та направлення актів приймання-передачі послуг; надання рахунків у строки, визначені договором; отримання відповідачем відповідних документів.
З огляду на викладене, відповідач вважає доводи позивача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, необґрунтованими, а рішення суду таким, що ухвалене без повного з`ясування обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2026 апеляційну скаргу Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» у справі № 904/7283/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрейчук Л.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Вінніков С.В., Кучеренко О.І. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/7283/25 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 у даній справі. З урахуванням того, що ціна позову у справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд апеляційної інстанції ухвалив здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
27.03.2026 матеріали справи № 904/7283/25 надійшли на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
24.03.2026 від Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
30.03.2026 від Приватного підприємством «Перша телекомунікаційна компанія» надійшла відповідь на відзив.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Встановлені судом обставини справи.

Як встановлено судом, предметом спору у цій справі є вимога Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про стягнення з Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» 147 900 грн заборгованості як плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики за період з червня 2023 року по листопад 2025 року.
Судом установлено, що 01.04.2023 між Акціонерним товариством «Миколаївобленерго» як власником мереж та Приватним підприємством «Перша телекомунікаційна компанія» як замовником укладено договір № 08.10-106/01 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго».
За умовами пункту 1.1 договору замовник замовляє та оплачує, а власник мереж надає право доступу до елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго» для розміщення технічних засобів електронних комунікацій відповідно до наданої заяви замовника.
Пунктом 1.2 договору передбачено, що перелік елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго», наданих для доступу, визначається у додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору.
Згідно з пунктом 1.3 договору після виконання робіт з розміщення електронних комунікаційних мереж сторони протягом двох робочих днів складають у двох примірниках виконавчу схему сумісного підвісу шляхом нанесення на поопорну схему лінії електропередач змонтованих ділянок ВОЛЗ та/або ЛКТ. Така виконавча схема підписується з боку власника мереж головним інженером філії, з боку замовника — відповідальною особою, визначеною договором з доступу, засвідчується печатками сторін, зберігається по одному примірнику у кожної сторони та є невід`ємним додатком до договору з моменту її складання. 
За пунктом 2.1 договору вартість доступу з ПДВ становить 4 930 грн на місяць користування згідно з розрахунком розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго», що міститься у додатку № 2 до договору.
У додатку № 1 до договору визначено перелік елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго», наданих для доступу, у загальній кількості 493 опори, а у додатку № 2 до договору визначено розрахунок щомісячної плати за доступ, виходячи з кількості 493 опори та вартості 10 грн з ПДВ за одну опору, що становить 4 930 грн на місяць. 
Пунктом 2.2 договору передбачено, що плата за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики за поточний період здійснюється з дати укладення договору за поточний місяць. У подальшому плата за доступ здійснюється замовником до кінця поточного місяця на підставі рахунка, який надається власником мереж до 10 числа поточного місяця. Одночасно з рахунком замовнику надається акт виконаних робіт за поточний місяць.
Також умовами договору передбачено, що збільшення кількості опор, задіяних у сумісному підвісі і не врахованих у додатку № 1, здійснюється виключно після укладення сторонами відповідної додаткової угоди до договору, а у випадку зменшення кількості використаних опор проводиться коригування вартості послуг з обов`язковим укладенням додаткової угоди.
Згідно з пунктом 3.4.14 договору власник мереж зобов`язаний не пізніше ніж за три робочі дні до кінця поточного місяця надати для підписання замовнику акт приймання-передачі наданих послуг у двох примірниках. 
Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками, у разі їх наявності, і діє протягом одного року. У випадку якщо за двадцять календарних днів до закінчення строку дії договору від будь-якої зі сторін не надійде письмової пропозиції про його розірвання, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах.
Судом також встановлено, що договір у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, доказів його розірвання або припинення сторонами не надано.
На підтвердження заявлених вимог позивач посилався на те, що у період з червня 2023 року по листопад 2025 року на виконання умов договору ним надавалися відповідачу послуги з доступу до елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго», однак відповідач оплату таких послуг не здійснив.
Позивачем до матеріалів справи долучено акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) за період з червня 2023 року по листопад 2025 року, які складені на суму 4 930 грн за кожен місяць користування доступом, виходячи із 493 опор. Загальна сума заборгованості, заявлена до стягнення, становить 147 900 грн.
Судом встановлено, що зазначені акти приймання-передачі виконаних робіт за спірний період складені позивачем на підтвердження надання відповідачу доступу до 493 опор на щомісячну суму 4 930,00 грн. 
Крім того, судом встановлено, що у травні 2023 року відповідач здійснив оплату у розмірі 9 860 грн, що позивач розцінював як підтвердження обізнаності відповідача з умовами договору, погодження істотних умов договору, відсутності заперечень щодо договору на момент оплати та фактичного користування послугами.
Позивач також посилався на те, що у квітні 2023 року відповідач звертався до АТ «Миколаївобленерго» із заявою щодо визначення технічної можливості розміщення сумісного підвісу телекомунікаційних мереж та, у разі її наявності, укладення договору з доступу до елементів інфраструктури об`єктів АТ «Миколаївобленерго» в населених пунктах Єланецької селищної громади Вознесенського району Миколаївської області. 
Водночас відповідач заперечував проти позову та зазначав, що надана позивачем заява не підтверджує замовлення послуг саме за договором від 01.04.2023 № 08.10-106/01, оскільки вона стосувалася прохання визначити технічну можливість розміщення сумісного підвісу та у разі її наявності укласти договір доступу.
Крім того, відповідач вказував, що відповідна заява стосувалася лише трьох населених пунктів Єланецької селищної громади Вознесенського району Миколаївської області, а саме сіл Семенівка, В. Лорино та Возсіятське, тоді як у додатку № 1 до договору зазначено ширший перелік об`єктів, зокрема лінії та населені пункти, щодо яких, за твердженням відповідача, замовлення послуг не здійснювалося.
Зокрема, відповідач посилався на відсутність у заяві прохання визначити технічну можливість розміщення сумісного підвісу щодо окремих об`єктів, зазначених у додатку № 1 до договору, а саме: с. Возсіятське — ПЛ-10 кВ, Ф-321 (1 опора), с. Возсіятське — ПЛ-10 кВ, Ф-323 (1 опора), с. Возсіятське — ПЛ-10 кВ, Ф-326 (1 опора), с. Возсіятське — ПЛ-10 кВ, Ф-327 (10 опор), с. Малодворянка, с. Нововасилівка — ПЛ-10 кВ, Ф-721 (81 опора), с. Малодворянка — ПЛ-10 кВ, Ф-724 (68 опор), с. Малодворянка — ПЛ-10 кВ, Ф-723 (18 опор). 
За доводами відповідача, зазначені обставини свідчать про те, що позивачем не доведено замовлення та фактичне використання відповідачем послуг у повному обсязі, який покладений в основу розрахунку заявленої заборгованості, а саме щодо 493 опор.
Також відповідач заперечував проти позову з підстав відсутності у матеріалах справи виконавчої схеми сумісного підвісу, яка відповідно до пункту 1.3 договору мала складатися після виконання робіт з розміщення електронних комунікаційних мереж, підписуватися сторонами та бути невід`ємним додатком до договору.
На думку відповідача, саме виконавча схема сумісного підвісу мала підтверджувати факт фактичного розміщення обладнання відповідача на елементах інфраструктури позивача, конкретні ділянки розміщення, кількість опор, момент початку користування доступом та обсяг фактично наданих послуг.
Судом встановлено, що пункт 1.3 договору передбачає складання виконавчої схеми сумісного підвісу після виконання робіт з розміщення електронних комунікаційних мереж. Разом із тим, у рішенні суд дійшов висновку про надання позивачем послуг за спірний період, виходячи з укладення договору, підписання сторонами додатків до нього, часткової оплати відповідачем та наданих позивачем актів приймання-передачі виконаних робіт.
Щодо актів приймання-передачі послуг судом встановлено, що відповідач їх не підписував, однак позивач вважав, що така обставина не спростовує факту надання послуг та не звільняє відповідача від обов`язку їх оплати.
Позивач також зазначав, що рахунки на оплату та акти приймання-передачі послуг були направлені відповідачу разом із претензією № 12.02-044/6520 від 10.12.2025.
Судом встановлено, що 12.12.2025 Вознесенським районом електричних мереж АТ «Миколаївобленерго» на юридичну адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 52042, Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Любимівка, вул. Кіровоградська, буд. 22, направлено претензію № 12.02-044/6520 від 10.12.2025 на суму заборгованості 147 900 грн з вимогою сплатити її протягом семи календарних днів з дня одержання претензії.
Разом із претензією відповідачу направлено рахунки на оплату та акти приймання-передачі послуг за спірний період.
Вказана претензія відповідачем не отримана та повернута на адресу відправника з відміткою поштового зв`язку «закінчення встановленого терміну зберігання», що підтверджується роздруківкою з офіційного вебсайту АТ «Укрпошта» щодо трекінгу відправлення № 5550100032560. 
Суд вважав, що наведене спростовує доводи відповідача щодо ненадання позивачем рахунків та актів приймання-передачі виконаних робіт.
Разом із тим відповідач заперечував проти такого висновку, зазначаючи, що направлення актів та рахунків лише 12.12.2025, тобто безпосередньо перед зверненням до суду, не відповідає умовам пунктів 2.2 та 3.4.14 договору, якими передбачено щомісячне надання рахунків та актів у відповідні строки.
Відповідач також вказував, що до матеріалів справи не долучено доказів своєчасного направлення йому рахунків та актів у кожному місяці спірного періоду, а також доказів отримання ним таких документів у порядку, визначеному договором.
Крім того, відповідач зазначав, що претензія від 10.12.2025 була направлена разом з актами та рахунками вже після завершення всього спірного періоду, а позов подано 23.12.2025, тобто до закінчення семиденного строку, визначеного позивачем у самій претензії для добровільного погашення заборгованості.
Судом також встановлено, що відповідач у суді заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність належних доказів розміщення його технічних засобів електронних комунікацій на елементах інфраструктури позивача, відсутність підписаних з обох сторін актів приймання-передачі послуг, відсутність доказів направлення рахунків на оплату у строки, передбачені договором, а також недоведеність фактичного надання послуг у заявленому обсязі.
Окремо відповідач зазначав, що наявність договору та додатків до нього сама по собі не підтверджує фактичного надання послуг у період з червня 2023 року по листопад 2025 року, а також не підтверджує фактичного використання саме 493 опор у кожному місяці спірного періоду.
За результатами оцінки поданих доказів суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт надання відповідачу послуг з доступу до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики за договором № 08.10-106/01 від 01.04.2023, а відповідач не виконав зобов`язання щодо їх оплати.
Суд зазначив, що рахунок на оплату не є первинним документом, має інформаційний характер та містить лише платіжні реквізити, а тому його ненадання або неотримання саме по собі не звільняє відповідача від обов`язку оплатити надані послуги.
Також суд виходив із того, що обов`язок відповідача з оплати виникає з факту надання послуг та умов договору, а відсутність підписаних відповідачем актів приймання-передачі послуг не є безумовною підставою для відмови у стягненні заборгованості.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» на користь Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» 147 900 грн заборгованості та 2 422, 40 грн судового збору.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1– 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, а докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання з причин, що об`єктивно від нього не залежали. 
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення місцевим господарським судом фактичних обставин справи, повноту їх правової оцінки та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 у справі № 904/7283/25 підлягає скасуванню з огляду на таке.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходить з того, що предметом доказування у цій справі є наявність правових підстав для стягнення з відповідача плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики, а саме встановлення факту надання таких послуг позивачем у спірний період, обсягу наданих послуг, а також виникнення у відповідача обов`язку щодо їх оплати у заявленому розмірі.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку. За змістом статей 525, 526 цього Кодексу зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Разом з тим, відповідно до статей 901, 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг виконавець зобов`язується надати послугу, а замовник — оплатити таку послугу, якщо інше не встановлено договором. Отже, обов`язок замовника з оплати виникає за умови доведення факту надання послуги виконавцем.
Згідно з приписами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд розглядає справу на засадах змагальності сторін.
За змістом статей 76–79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими — ті, що отримані у передбачений законом спосіб, достовірними — ті, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми — ті, що у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність відповідних обставин.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів у справі, при цьому жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Аналогічний підхід неодноразово висловлений у практиці Верховного Суду, зокрема у постановах Касаційного господарського суду, в яких зазначено, що саме на позивача покладається обов`язок доведення факту надання послуг та їх обсягу, а відсутність належних доказів таких обставин є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, у межах розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції має перевірити, чи доведено позивачем належними та допустимими доказами факт надання відповідачу послуг з доступу до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики у спірний період, а також обсяг таких послуг, виходячи з якого здійснено нарахування заявленої до стягнення заборгованості.
Суд задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що сам факт укладення між сторонами договору № 08.10-106/01 від 01.04.2023, підписання додатків до нього, а також здійснення відповідачем часткової оплати свідчить про надання позивачем послуг та виникнення у відповідача обов`язку щодо їх оплати.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком, оскільки він не відповідає ані змісту спірних правовідносин, ані усталеній практиці Верховного Суду.
Сам по собі факт укладення договору, відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, свідчить лише про досягнення сторонами згоди щодо встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, однак не підтверджує факту виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
Аналогічно, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, однак обов`язковість договору не означає автоматичного виникнення у сторін грошових зобов`язань без встановлення факту надання відповідних послуг або виконання робіт.
Правова позиція щодо того, що укладення договору не є доказом виконання зобов`язань за ним, неодноразово висловлювалася Верховним Судом.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2024 у справі № 916/101/23 зазначено, що саме на позивача покладається обов`язок доведення як факту, так і розміру заявлених вимог, а відсутність належних доказів виконання зобов`язання виключає можливість їх задоволення.
У постанові Верховного Суду від 27.12.2021 у справі № 915/1253/20 суд дійшов висновку, що матеріали справи повинні містити належні докази, які підтверджують підстави для нарахування плати, а їх відсутність свідчить про недоведеність вимог позивача.
Крім того, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 911/1981/20 зазначено, що сам по собі акт виконаних робіт без підтвердження фактичного виконання робіт іншими доказами не є достатнім доказом їх виконання, що за своєю суттю кореспондується з необхідністю доведення не лише формального оформлення, а й реального здійснення господарської операції.
Також у постанові Верховного Суду від 31.03.2025 у справі № 520/28510/21 сформульовано правовий висновок про те, що за відсутності належних доказів суд не може встановити факт виконання зобов`язання, а відповідні обставини вважаються недоведеними.
Отже, з урахуванням наведеного, сам факт укладення між сторонами договору, а також підписання додатків до нього, у яких визначено перелік об`єктів доступу та розмір плати, не є належним та достатнім доказом фактичного надання послуг у спірний період.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що за змістом договору № 08.10-106/01 від 01.04.2023 предметом зобов`язання є саме надання послуг з доступу до елементів інфраструктури, тобто вчинення позивачем певних фактичних дій, спрямованих на забезпечення можливості розміщення технічних засобів електронних комунікацій відповідача.
Відповідно, для виникнення у відповідача обов`язку з оплати таких послуг позивач повинен довести не лише факт існування договірних відносин, але й факт реального надання послуг у кожному конкретному періоді, а також їх обсяг.
При цьому підписання сторонами додатків до договору, у яких визначено кількість опор (493) та розмір щомісячної плати, саме по собі не свідчить про фактичне використання відповідачем зазначеної кількості опор упродовж усього спірного періоду.
Колегія суддів звертає увагу, що суд фактично ототожнив факт укладення договору та погодження його умов із фактом надання послуг, що суперечить наведеним вище нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про доведеність факту надання послуг лише на підставі укладення договору та підписання додатків до нього є передчасним та таким, що не ґрунтується на належних і допустимих доказах у розумінні статей 76– 79 Господарського процесуального кодексу України.
Одним із ключових доводів апеляційної скарги є посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи виконавчої схеми сумісного підвісу, яка відповідно до умов договору є невід`ємним додатком до нього та підтверджує факт розміщення мереж відповідача на елементах інфраструктури позивача.
Як встановлено судом, пунктом 1.3 договору № 08.10-106/01 від 01.04.2023 прямо передбачено, що після виконання робіт з розміщення електронних комунікаційних мереж сторони протягом двох робочих днів складають виконавчу схему сумісного підвісу, яка підписується уповноваженими представниками сторін, засвідчується печатками та є невід`ємним додатком до договору з моменту її складання.
З аналізу змісту зазначеної умови договору вбачається, що виконавча схема сумісного підвісу є не формальним документом, а саме тим документом, який фіксує факт виконання робіт з розміщення мереж, визначає конкретні ділянки їх розміщення, кількість задіяних опор, а також момент початку фактичного користування доступом до елементів інфраструктури.
Таким чином, саме виконавча схема сумісного підвісу є первинним та визначальним доказом, який підтверджує виникнення фактичних правовідносин з доступу до інфраструктури, а також обсяг наданих послуг.
Водночас матеріали справи не містять жодної виконавчої схеми сумісного підвісу, складеної та підписаної сторонами у порядку, визначеному пунктом 1.3 договору, що не заперечується позивачем.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що відсутність виконавчої схеми позбавляє можливості встановити, чи здійснювалося фактичне розміщення обладнання відповідача на елементах інфраструктури позивача, у яких саме місцях, у якій кількості та з якого часу.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України послуга є результатом певної діяльності виконавця, яка споживається у процесі її надання, а отже, для виникнення обов`язку з оплати такої послуги необхідним є доведення факту її надання.
У свою чергу, відповідно до статей 73– 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а допустимими — ті, що отримані у встановленому законом порядку, при цьому саме сукупність доказів повинна давати можливість суду встановити відповідні обставини.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на необхідність підтвердження фактичного виконання господарських операцій належними первинними документами.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 911/1981/20 зазначено, що сам по собі акт не є безумовним доказом виконання робіт або надання послуг без підтвердження фактичного здійснення відповідних дій іншими доказами.
У постанові Верховного Суду від 27.12.2021 у справі № 915/1253/20 зроблено висновок, що відсутність належних документів, які підтверджують обсяг та факт виконання робіт (надання послуг), свідчить про недоведеність заявлених вимог.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 05.04.2024 у справі № 916/101/23 наголошено, що саме на позивача покладається обов`язок доведення факту та обсягу наданих послуг, а у разі ненадання відповідних доказів суд не має правових підстав для задоволення позову.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність виконавчої схеми сумісного підвісу як передбаченого договором та суттєвого доказу фактичного розміщення мереж відповідача свідчить про недоведеність позивачем факту надання послуг у спірний період.
Суд, встановивши факт надання послуг, не надав належної оцінки відсутності такого доказу, як виконавча схема, не з`ясував, чи складалася вона сторонами, та не перевірив її значення для підтвердження фактичного виконання договору, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи.
Більше того, ігнорування судом вимог пункту 1.3 договору фактично призвело до підміни належного доказу факту надання послуг припущенням про їх надання на підставі самого лише існування договору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції про доведеність факту надання послуг без наявності виконавчої схеми сумісного підвісу не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Суд, задовольняючи позов, виходив, зокрема, з того, що надані позивачем акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) підтверджують факт надання відповідачу послуг, а їх непідписання відповідачем не звільняє останнього від обов`язку щодо оплати.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції вважає такі висновки передчасними та такими, що не відповідають встановленим обставинам справи і вимогам законодавства з огляду на таке.
Як встановлено судом, відповідно до пунктів 2.2 та 3.4.14 договору № 08.10-106/01 від 01.04.2023 власник мереж зобов`язаний щомісячно, до визначених строків, надавати замовнику рахунок на оплату та акт приймання-передачі наданих послуг, причому акт має бути наданий не пізніше ніж за три робочі дні до кінця поточного місяця.
Отже, умовами договору прямо передбачено порядок документального оформлення надання послуг, який передбачає їх щомісячне підтвердження шляхом складання та направлення актів приймання-передачі.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що акти приймання-передачі послуг за період з червня 2023 року по листопад 2025 року не були підписані відповідачем, а також відсутні докази їх своєчасного направлення відповідачу у строки, передбачені договором.
Натомість зазначені акти разом із рахунками на оплату були направлені позивачем лише 12.12.2025 разом із претензією, тобто після завершення всього спірного періоду та безпосередньо перед зверненням до суду.
За таких обставин колегія суддів звертає увагу, що односторонньо складені акти, які не підписані іншою стороною та не направлялися їй у встановленому договором порядку у відповідні строки, не можуть розглядатися як належні та достатні докази фактичного надання послуг.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні містити обов`язкові реквізити та підтверджувати факт здійснення господарської операції.
У свою чергу, акт приймання-передачі послуг є саме таким первинним документом, який має підтверджувати факт надання послуг та їх прийняття замовником.
Однак у даному випадку акти складені позивачем в односторонньому порядку, не містять підпису відповідача, а також відсутні докази їх отримання відповідачем у спірний період, що виключає можливість визнання їх належними доказами у розумінні статей 76– 79 Господарського процесуального кодексу України.
Аналогічний підхід неодноразово висловлений у практиці Верховного Суду.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 911/1981/20 зазначено, що акт виконаних робіт сам по собі не є беззаперечним доказом їх виконання, якщо він не підтверджений іншими доказами, які свідчать про реальне здійснення господарської операції.
У постанові Верховного Суду від 27.12.2021 у справі № 915/1253/20 вказано, що відсутність належних доказів, які підтверджують підстави для нарахування плати, свідчить про недоведеність заявлених вимог.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 05.04.2024 у справі № 916/101/23 наголошено, що саме на позивача покладається обов`язок доведення факту та обсягу наданих послуг, а надані документи мають підтверджувати реальність відповідних господарських операцій.
Суд апеляційної інстанції також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 22.01.2020 у справі № 910/1365/19 та від 18.11.2020 у справі № 910/8472/19, відповідно до якої односторонні документи, складені без участі іншої сторони, не можуть вважатися належним доказом виконання зобов`язання, якщо їх достовірність та обґрунтованість не підтверджена іншими належними доказами.
Що стосується рахунків на оплату, то колегія суддів погоджується з тим, що рахунок як документ не є первинним документом у розумінні законодавства про бухгалтерський облік та має, як правило, інформаційний характер.
Разом з тим, у цій справі значення має не лише правова природа рахунку, а й дотримання сторонами погодженого договором порядку документообігу.
Оскільки умовами договору передбачено щомісячне надання рахунків та актів у визначені строки, їх ненадання упродовж спірного періоду та направлення лише після його завершення разом із претензією свідчить про недотримання позивачем умов договору щодо оформлення результатів надання послуг.
Колегія суддів зазначає, що направлення актів та рахунків «заднім числом» не може компенсувати відсутність доказів фактичного надання послуг у відповідні періоди та не підтверджує виконання позивачем своїх зобов`язань за договором у встановленому порядку.
Більше того, відсутність доказів своєчасного направлення актів і рахунків у кожному місяці спірного періоду позбавляє можливості встановити, чи були відповідачу відомі обсяги наданих послуг та нараховані суми у відповідний період, а також чи мав він можливість висловити заперечення щодо таких обсягів.
Суд визнаючи достатніми односторонньо складені акти та направлені разом із претензією рахунки, фактично поклав в основу рішення докази, які не відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності, встановленим статтями 76– 79 Господарського процесуального кодексу України, та не підтверджують факту надання послуг у спірний період.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факт та обсяг надання послуг належними доказами, є обґрунтованими, а висновки суду у цій частині — такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Суд, задовольняючи позов, виходив з того, що обсяг наданих послуг визначається умовами договору та додатками до нього, зокрема додатком № 1, яким передбачено використання 493 опор, а також розрахунком щомісячної плати, виходячи з цієї кількості.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції вважає такий підхід помилковим, оскільки він не враховує правову природу доказування обсягу наданих послуг та суперечить вимогам законодавства і усталеній практиці Верховного Суду.
Як зазначалося вище, відповідно до статей 901, 903 Цивільного кодексу України обов`язок замовника з оплати виникає лише у разі доведення факту надання послуг, а також їх обсягу, оскільки саме обсяг наданих послуг є визначальним для встановлення розміру грошового зобов`язання.
Відповідно до статей 74, 76– 79 Господарського процесуального кодексу України саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається, зокрема щодо кількості використаних об`єктів інфраструктури та обсягу наданих послуг.
Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що позивач визначив розмір заборгованості, виходячи з використання відповідачем 493 опор у кожному місяці спірного періоду, при цьому жодних належних доказів фактичного використання відповідачем саме такої кількості опор суду не надано.
Колегія суддів звертає увагу, що додаток № 1 до договору містить лише погоджений сторонами перелік об`єктів інфраструктури, які можуть бути використані для розміщення мереж, однак не підтверджує фактичного використання відповідачем усіх зазначених у ньому опор.
Аналогічно, розрахунок плати за доступ, визначений у додатку № 2 до договору, встановлює лише можливий розмір щомісячної плати у разі використання відповідної кількості опор, однак сам по собі не підтверджує фактичного обсягу наданих послуг.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що документи, які визначають можливий або погоджений сторонами обсяг зобов`язань, не є доказами фактичного виконання таких зобов`язань.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2024 у справі № 916/101/23 зазначено, що позивач повинен довести не лише наявність зобов`язання, але й його розмір, а відсутність належних доказів такого розміру виключає можливість задоволення позову.
У постанові Верховного Суду від 27.12.2021 у справі № 915/1253/20 також зроблено висновок, що нарахування плати має бути підтверджене належними доказами, які відображають фактичні обставини виконання договору, а не лише його умови.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 31.03.2025 у справі № 520/28510/21 зазначено, що за відсутності належних доказів, які дають змогу встановити обсяг виконаних робіт або наданих послуг, відповідні вимоги вважаються недоведеними.
Колегія суддів також враховує, що у цій справі відповідач обґрунтовано звертає увагу на те, що надана позивачем заява щодо визначення технічної можливості розміщення сумісного підвісу стосувалася лише окремих населених пунктів, тоді як у додатку № 1 до договору зазначено значно ширший перелік об`єктів.
Зазначені обставини свідчать про те, що навіть на стадії укладення договору відсутні належні докази замовлення відповідачем послуг у повному обсязі, який покладено в основу розрахунку заборгованості.
Водночас позивач не надав жодних доказів того, що відповідач фактично використовував усі 493 опори у кожному місяці спірного періоду, зокрема відсутні документи, які б підтверджували розміщення обладнання на кожній конкретній опорі, акти обстеження, технічна документація, виконавча схема або інші документи, які б дозволяли встановити фактичний обсяг використання інфраструктури.
Таким чином, визначення позивачем розміру заборгованості виходячи з максимально можливого обсягу використання (493 опори) без підтвердження фактичного використання такого обсягу є припущенням.
Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України суд не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях.
Суд, погодившись із розрахунком позивача та поклавши його в основу рішення, фактично визнав доведеним обсяг наданих послуг без належних доказів, що суперечить вимогам статей 74, 76– 79, 86 Господарського процесуального кодексу України.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено обсяг наданих послуг, виходячи з якого здійснено нарахування заборгованості, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції про доведеність обсягу наданих послуг у кількості 493 опори є передчасними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд, надаючи правову оцінку обставинам справи, дійшов висновку, що направлення позивачем на адресу відповідача претензії від 10.12.2025 разом із рахунками на оплату та актами приймання-передачі послуг є належним підтвердженням виконання позивачем своїх обов`язків за договором та не впливає на виникнення у відповідача обов`язку щодо оплати.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком з огляду на таке.
Як уже зазначалося, пунктами 2.2 та 3.4.14 договору № 08.10-106/01 від 01.04.2023 прямо передбачено обов`язок позивача щомісячно надавати відповідачу рахунок на оплату до 10 числа поточного місяця, а також акт приймання-передачі послуг — не пізніше ніж за три робочі дні до кінця відповідного місяця.
Отже, умовами договору встановлено чіткий порядок документального оформлення надання послуг, який є обов`язковим для сторін відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України.
Водночас, як встановлено матеріалами справи, зазначений порядок позивачем упродовж усього спірного періоду дотриманий не був, а рахунки та акти приймання-передачі послуг були направлені відповідачу лише 12.12.2025 разом із претензією, тобто після завершення періоду, за який заявлено вимоги, та безпосередньо перед зверненням до суду.
Колегія суддів зазначає, що таке направлення документів не може вважатися належним виконанням позивачем своїх зобов`язань за договором, оскільки не відповідає погодженому сторонами порядку їх оформлення та надання.
Більше того, направлення рахунків та актів одноразово після завершення всього спірного періоду позбавило відповідача можливості своєчасно ознайомитися з обсягом наданих послуг, перевірити їх правильність та, у разі наявності заперечень, висловити їх у передбачений договором спосіб.
Що стосується направлення претензії від 10.12.2025, то колегія суддів враховує, що у зазначеній претензії позивач встановив строк для добровільного виконання вимог — 7 календарних днів з дня її отримання.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, позов подано до суду 23.12.2025, тоді як доказів отримання відповідачем претензії у справі не міститься, а саме поштове відправлення було повернуто відправнику з відміткою про закінчення строку зберігання.
За таких обставин колегія суддів звертає увагу, що позивач, визначивши у претензії строк для добровільного виконання зобов`язання, не дотримався власноруч встановленого порядку досудового врегулювання спору.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що якщо сторона встановлює у претензії строк для добровільного виконання зобов`язання, то звернення до суду до закінчення такого строку може свідчити про передчасність пред`явлення вимог (зокрема, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 910/8472/19).
Водночас колегія суддів зазначає, що сама по собі обставина недотримання досудового порядку врегулювання спору не є безумовною підставою для відмови у позові, якщо такий порядок не є обов`язковим.
Разом з тим, у цій справі зазначені обставини мають істотне значення у сукупності з іншими доказами, оскільки свідчать про те, що позивач не здійснював належного документального оформлення надання послуг упродовж спірного періоду, а сформував відповідні документи лише перед зверненням до суду.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання зобов`язання встановлений, воно підлягає виконанню у цей строк, а у разі якщо строк не встановлений — у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги.
Проте у даному випадку строк виконання зобов`язання визначався умовами договору та був пов`язаний із щомісячним виставленням рахунків та актів, що, як уже зазначено, позивачем не дотримано.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем порядку оформлення та направлення документів, а також щодо формування доказової бази лише перед зверненням до суду, є обґрунтованими.
Суд, не надавши належної оцінки цим обставинам, дійшов передчасного висновку про доведеність позовних вимог.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 74, 76– 79 Господарського процесуального кодексу України сукупність обставин, необхідних для задоволення позову, а саме: факту надання відповідачу послуг з доступу до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики у спірний період; обсягу таких послуг, виходячи з якого здійснено нарахування заборгованості; належного виконання позивачем умов договору щодо документального оформлення надання послуг.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно виходить з того, що відсутність належних доказів, які підтверджують факт та обсяг виконання зобов`язання, є підставою для відмови у задоволенні позову (постанови у справах № 916/101/23, № 915/1253/20, № 911/1981/20, № 520/28510/21).
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про доведеність позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні в достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", відповідно до якої обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні даного спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Разом з тим, на відміну від висновків суду першої інстанції, під час апеляційного перегляду встановлено, що доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем факту та обсягу надання послуг знайшли своє підтвердження.
Колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 74, 76– 79 Господарського процесуального кодексу України факту надання відповідачу послуг з доступу до елементів інфраструктури об`єктів електроенергетики у спірний період, а також обсягу таких послуг, виходячи з якого здійснено нарахування заборгованості.
Зокрема, не надано передбаченої умовами договору виконавчої схеми сумісного підвісу як невід`ємного додатка до договору, що підтверджує факт розміщення мереж та обсяг використаних елементів інфраструктури; акти приймання-передачі послуг складені позивачем в односторонньому порядку, не підписані відповідачем та не направлялися йому у строки, передбачені договором; рахунки та акти були направлені лише після завершення спірного періоду разом із претензією; обсяг наданих послуг визначено позивачем виходячи з максимально можливого використання 493 опор без підтвердження їх фактичного використання відповідачем.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно виходить з того, що саме на позивача покладається обов`язок доведення факту та обсягу наданих послуг, а відсутність належних доказів таких обставин виключає можливість задоволення позову (постанови у справах № 916/101/23, № 915/1253/20, № 911/1981/20, № 520/28510/21).
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів встановила, що воно ухвалене без повного та всебічного з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність встановлених судом першої інстанції обставин.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 у справі № 904/7283/25 — скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати.

З урахуванням задоволення апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.
Судовий збір, сплачений Приватним підприємством «Перша телекомунікаційна компанія» за подання апеляційної скарги, підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Миколаївобленерго».
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 273, 274, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Перша телекомунікаційна компанія» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 у справі № 904/7283/25 – задовольнити.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2026 у справі № 904/7283/25 – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» – відмовити повністю.
Стягнути з Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (ідентифікаційний код 23399393; вул. Громадянська, 40, м. Миколаїв, 54017) на користь Приватного підприємства "Перша телекомунікаційна компанія" (ідентифікаційний код 39408677; вул. Кіровоградська, буд.22, с. Любимівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область, 54042) 3 633, 60 грн витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, про що видати наказ.
Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строки, передбачені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя О.І. Кучеренко