Номер провадження: 22-ц/813/5316/26 
Справа № 522/4086/25-Е
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Драгомерецького М. М.,
суддів Громіка Р. Д., Сегеди С. М.,
при секретарі Узун Н. Д.,
за участю представника відповідача ПУКБ МОУ – адвоката Скиби Е. А., представника відповідача СТ «Сузір`я Будова» - адвоката Новак Л. А., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дімітріу Вікторія Валеріївна на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2026 року за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дімітріу Вікторія Андріївна до Споживчого товариства «Сузір`я Будова», Товариства з обмеженою відповідальністю «УВГП-Система», Споживчого товариства «Сузір`я Плюс», Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Баубуд», Колективного підприємства «Будова» про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна та визнання майнових прав на об`єкт будівництва за зустрічним позовом Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , Споживчого товариства «Сузір`я Будова» про визнання договорів недійсними, -
в с т а н о в и в:

03 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дімітріу Вікторія Валеріївна звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Споживчого товариства «Сузір`я Будова» (далі СП «Сузір`я Будова»), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «УВГП-Система» (далі ТОВ «УВГП-Система»), Споживче товариство «Сузір`я Плюс» (далі СП «Сузір`я Плюс»), Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України (далі Південне УКБ МО України), змінивши предмет позову заявою від 05.11.2025 та уточнивши ідентифікаційні дані заявою від 05.01.2026 та просить визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомості, а саме:
- квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 01.3074881.4645379.20240711.83.6399.50 згідно технічного паспорту від 30.09.2024 та сертифікату ІУ123241004661 від 18.10.2024) на підставі договору від 15.01.2019, 4/296 за місцезнаходженням: АДРЕСА_2 ;
- приміщення №1206, яке розташоване на 21 поверху, загальною площею 7,4 кв.м (реєстраційний номер 01.3074881.4645379.20240711.83.6664.77 згідно технічного паспорту від 30.09.2024 та сертифікату ІУ123241004661 від 18.10.2024) на підставі договору від 07.02.2019 №4/21и-К за місцезнаходженням: АДРЕСА_2 ;
- машино-місце/паркомісце № НОМЕР_1 (реєстраційний номер 01.3074924.4645434.20250626.47.5489.53) загальною площею 13,8 кв.м, згідно технічного паспорту від 10.09.2025 та сертифікату ІУ123251010154 від 23.10.2025 на підставі договору асоційованого членства у споживчому товаристві від 15.01.2019 №167/М, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є членом СП «Сузір`я Будова» на підставі укладених договорів №4/296 від 15.01.2019 та №4/21и-К від 07.02.2019, №167/М від 15.01.2019. Позивачка профінансувала будівництво об`єктів у житловому будинку з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . СТ «Сузір`я Будова» взяло на себе зобов`язання організувати і забезпечити будівництво об`єкта будівництва. Свої зобов`язання перед відповідачем позивачка виконала у повному обсязі – сплатила паї та цільові внески. Будівництво Житлового комплексу «Чотири сезони» (який складається з 4 житлових будинків та 1 паркінгу) відбувалось на земельній ділянці за кадастровим номером 5110137500:44:001:0057 за замовленням Південного УКБ МО України, яким 25.11.2004 з ТОВ «УВГП-Система» укладено договір №227/ УПБ-70 Д про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей. Для залучення інвестицій (грошових коштів) ТОВ «УВГП-Система» уклало з СТ «Сузір`я Будова» та ТОВ «Баубуд» Договір про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016. В момент укладення Договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016 (а також і в подальшому, під час внесення змін, та під час його розірвання) обидві сторони передбачали та усвідомлювали, що фактично будівництво буде здійснюватиметьс за кошти(паї) фізичних осіб - членів СТ «Сузір`я Будова». Договір про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016 не містить інших джерел формування фінансових надходжень у будівництво, будь-які альтернативні джерела залучення коштів не передбачалися. Відповідач зобов`язався закінчити будівництво об`єкту будівництва у ІІІ кварталі 2021 року, проте строки будівництва неодноразово переносилися, без погодження про це позивача. З лютого – березня 2024 року СТ «Сузір`я Будова» стало повідомляти членів товариства про те, що укладені Договори асоційованого членства у товаристві: «укладено на підставі Договору про спільну діяльність, який було припинено у зв`язку з неможливістю його використання через зміну умов, що виникли із рішення суду у справі №916/1674/18 щодо збільшення частки відшкодування перед контрагентом по договору пайової участі у будівництві та неможливістю виконання СТ «Сузір`я Будова» збільшення частки у зв`язку з тим, що СТ «Сузір`я Будова» є неприбутковою організацією, яка існує на внески членів та асоційованих членів, чого недостатньо для здійснення будівництва квартир за додатковими вимогами Міністерства оборони України», а також, що: «право СТ «Сузір`я Будова» на подальше використання земельної ділянки за адресою: м. Одеса, Гагаріна пр-т 19 скасовано як результат вищеназваної причини. Тому об`єкти (квартири, паркінги, нежитлові приміщення, комори), вказані в Договорах асоційованого членства, не можуть бути передані членам». СТ «Сузір`я Будова» повідомило, що для можливості отримати квадратні метри на проспекті Гагаріна 19-21, інвестори мають переукласти Договір та вступити до нового споживчого товариства, доплативши суми, що є еквівалентною 250 доларів США (у разі підписання договору до 20 квітня), 270 доларів США (у разі підписання договору до 30 червня) за кожний квадратний метр по квартирах, по 150 доларів США за кожний квадратний метр по нежитлових приміщеннях та по 8 500 доларів США за кожний паркінг. Тобто позивачка вважає, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договорів. 18 жовтня 2024 року IV пусковий комплекс введено в експлуатацію. Пропонуючи позивачці укласти інші договори асоційованого членства з СТ «Сузір`я Плюс» за умови сплати певної суми коштів, та надавши позивачці проєкти договорів, відповідач фактично не визнає та оспорює її право на проінвестовані об`єкти нерухомості. Позивачка вказує, що такі дії СТ «Сузір`я Будова», ТОВ «УВГП-Система», СТ «Сузір`я Плюс» свідчать про те, що незважаючи на наявність підтверджених належними доказами набуття права власності позивача щодо об`єктів нерухомості та майнових прав в об`єкті незавершеного будівництва, такі права позивача не визнаються відповідачем СТ «Сузір`я Будова». Отже, підставами звернення до суду із зазначеним позовом є дії відповідача, які свідчать про порушення права власності та майнових прав позивачки на об`єкти інвестування. Позивач вказує, що ухвалення рішення у справі №916/1674/18, яким визнано недійсною додаткову угоду №3/70 СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 не є підставою для не виконання Договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016 та Договорів асоційованого членства, адже угода визнана недійсною з причини неправомірних дій представника Південного УКБ МО України, який діяв з перевищенням повноважень та проти публічних інтересів, а відтак не може бути підставою для втручання у право власності та майнові права позивача, які набуті добросовісно. Позивач вважає додаткову угоду №3 від 11.12.2019 штучно утвореною та укладеною значно пізніше, також вважає, що додаткова угода укладена СТ «Сузір`я Будова» з порушення статуту та на шкоду інвесторів. Об`єкт будівництва на підставі договору про спільну діяльність був переданий СТ «Сузір`я Плюс», які не фінансували об`єкт, на думку позивача, ТОВ «УВГП-Система», СТ «Сузір`я Плюс» та СТ «Сузір`я Будова» діяли у змові та заздалегідь спланували «схему» позбавлення позивача майна. Відшкодування Міністерству оборони СТ «Сузір`я Плюс» має намір здійснювати за рахунок асоційованих членів СТ «Сузір`я Будова», шляхом підвищення ціни за 1 кв.м об`єкта будівництва, при тому СТ «Сузір`я Плюс» не є правонаступником СТ «Сузір`я Будова» та не може приймати рішення за інвесторів-членів іншого товариства. СТ «Сузір`я Будова» не може примушувати власних членів вступати у члени СТ «Сузір`я Плюс» та взяти на себе виконання фінансованих зобов`язань ТОВ «УВГП-Система». Позивач вказує, що укладені додаткові угоди №3 від 11.12.2019, №4 від 25.01.2024 та №5 від 01.03.2024 до Договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016 та Договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 26.01.2024, укладеному між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Плюс є нікчемними, оскільки направлені на незаконне заволодіння майном інвесторів (позивачів), відповідно до ст. 228 ЦК України. Здійснюючи розпорядження майном СТ «Сузір`я Будова», відповідач здійснив це з порушенням п. 8.2.10 Статуту СТ «Сузір`я Будова», згідно якого до компетенції загальних зборів членів споживчого товариства належить прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном, тоді як загальні збори не скликалися та не проводилися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 вказано, що саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування, тому є підстави для визнання права власності на об`єкт будівництва, який зданий в експлуатацію. 
04 квітня 2025 року до суду надійшов відзив представника СТ «Сузір`я Будова» на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що за позивачем як членом споживчого товариства не може бути визнане ані право власності, ані майнові права на об`єкти, які відсутні у складі майна самого споживчого товариства. У СТ «Сузір`я Будова» відсутнє майно, яке є предметом позову. За змістом укладених договорів асоційованого членства у споживчому товаристві позивачі не отримували ані право власності, ані майнові права, а стали асоційованим членами товариства, яке зобов`язалося забезпечити будівництво будинку і після здачі будинку в експлуатацію передати пайовикові закріплену за ним квартиру, за умови виконання пайовиком зобов`язань за цим договором. Предметом укладених договорів є участь позивача у діяльності кооперативу. СТ «Сузір`я Будова» з 25 січня 2024 року не є учасником будівництва житлових будинків за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки Договір про спільну діяльність було розірвано. Земельна ділянка на якій здійснюється будівництво належить Південному УКБ МО України, яке є замовником будівництва і Південне УКБ МО України має право на отримання площі житла в об`єкті будівництва. СТ «Сузір`я Будова» отримала лист від ТОВ «УВГП-Система» від 25.08.2023 про необхідність збільшення з боку СТ «Сузір`я Будова» фінансування за договором про спільну діяльність, однак відповідач згоду на оплату додаткових внесків не отримав, про що свідчить поведінка позивача. У зв`язку з неможливістю збільшенні фінансування договір про спільну діяльність було розірвано. Укладення додаткової угоди №4, Додаткової угоди №5, Акту №1 прийому-передачі будівельно-монтажних робіт від 01.03.2024 здійснено відповідно до положень чинного законодавства та умов договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016. Укладення оспорюваних правочинів відбулося не внаслідок прийняття рішення щодо розпорядження майном, для якого потрібне рішення загальних зборів, як зазначають позивачі, а внаслідок реалізації зобов`язань СТ «Сузір`я Будова» за вже укладеними правочинами. Також відповідач зазначає, що навіть якщо на думку позивачів відбулося перевищення повноважень голови СТ «Сузір`я Будова» у позивачів відсутня можливість оскаржувати такі правочини відповідно до практики Верховного Суду, згідно якою дії вчиняються в інтересах товариства, а не корпоративних прав його учасників. Правочин не може бути фраудаторним, адже необхідність укладення оспорюваних договорів виникла в зв`язку з набранням законної сили рішення у справі №916/1674/18, внаслідок чого було зменшено обсяг прав СТ «Сузір`я Будова» пов`язаних з будівництвом групи житлових будинків за адресою: м. Одеса, пр-т Гагаріна, 19-21 і неможливості врегулювання правовідносин в іншому порядку. Договір про спільну діяльність між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Будова» розірвано за наслідок розгляду судової справ щодо визнання недійсною додаткової угоди №3/70СП до Договору №227/УПБ-70Д, укладеного між ТОВ «УВГП-Система» та Південного УКБ МО України, наслідком чого є втрата СТ «Сузір`я Будова» права на передачу майнових прав асоційованим членам. Відповідач вказує, що не ухиляється від виконання договорів асоційованого членства, а повідомляє про неможливість їх виконання у первісному виді через непередбачувані обставини. У зв`язку з чим відповідач направив позивачам листа із запропонованими варіантами вирішення проблеми, зокрема, щодо можливості повернення грошових коштів, які були сплачені позивачами. Також відповідач вважає, що обраний позивачами спосіб захисту не відповідає належному способу захисту. Відповідач вказує, що позивач помилково вважає договір асоційованого членства договором інвестування, через що помилково застосовує норми законодавства та практику Верховного Суду. 
У підготовчому засіданні 16 квітня 2025 року проведеному за участі представника позивача Дімітріу В. В., прийнято заяву представника позивача про зміну предмету позову та залучення співвідповідачів, прийнято відзив. 
Ухвалою суду від 16 квітня 2025 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну предмету позову від 16 квітня 2025 року, виключено зі складу третіх осіб, залучивши до участі у справі №522/4086/25-Е в якості співвідповідачів: ТОВ «УВГП-Система», СТ «Сузір`я Плюс», Південне УКБ МО України. Залучено до участі у справі №522/4481/25-Е в якості співвідповідачів: ТОВ «Баубуд», Колективне підприємство «Будова» (далі КП «Будова»).
Ухвалою від 25 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача – Дімітріу Вікторії Валеріївни про вжиття заходів забезпечення позову.
Не погоджуючись зі вказаною ухвалою представник позивача подала апеляційну скаргу в результаті розгляду якої, постановою Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2025 року скасовано, заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на об`єкти нерухомості за адресою АДРЕСА_2 , а саме на: - квартиру АДРЕСА_4 , яка розташована на 21 поверсі, загальною площею 71,4 м2 (реєстраційний номер 01.3074881.4645379.20240711.83.6399.50); - нежитлове приміщення (комору) №1206, яке розташовано на 21 поверху, загальною площею 7,4 м2 (реєстраційний номер 01.3074881.4645379.20240711.83.6664.77). Заборонено вчиняти дії щодо об`єкту будівництва (інвестування), а саме: місця для паркування №167, за місцезнаходженням: АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_3 ) (будівельна адреса) згідно Договору асоційованого членства у споживчому товаристві №167/М від 15.01.2019 СТ «Сузір`я Будова» (Код ЄДРПОУ 40355181), ТОВ «УВГП-Система» (Код ЄДРПОУ 32866376), Споживчому товариству «Сузір`я Плюс» (Код ЄДРПОУ45159936), Південному УКБ МО України (Код ЄДРПОУ 24980210), ТОВ «Баубуд» (Код ЄДРПОУ: 26133460), КП «Будова» (Код ЄДРПОУ: 22484783) в будь-який спосіб їм розпоряджатися, за місцезнаходженням Одеська обл., м. Одеса, пр-т Лесі Українки (попередня назва пр-т Гагаріна, 19) (будівельна адреса), що розміщений на земельній ділянці за кадастровим номером 5110137500:44:001:0057 за адресою пр-т Лесі Українки 19-21.
25 квітня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача СТ «Сузір`я Плюс» в особі представника Черевко Олени Володимирівни, згідно якого просила суд відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що СТ «Сузір`я Плюс» не є стороною договорів асоційованого членства та не має жодного правовідношення, які склалися між позивачами та СТ «Сузір`я Будова». У зв`язку з тим, що СТ «Сузір`я Плюс» є неналежним відповідачем по справі, то у задоволенні позовних вимог до останнього слід відмовити.
30 квітня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача ТОВ «УВГП-Система» в особі керіника Дімарського Дмитра Львовича, згідно якого просив суд відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивач не обґрунтовує наявність порушення прав позивача з боку ТОВ «УВГП-Система». ТОВ «УВГП-Система» приймає участь у будівництві за адресою: м. Одеса, пр-т Гагаріна, 19-21 на підставі Договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 про будівництво житла у порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей, укладеного між ТОВ «УВГП-Система» та Південним УКБ МО України. Новостворене нерухоме майно - багатоквартирний будинок за адресою: м. Одеса, пр-т Лесі Українки, 19-Г належить забудовнику - Південному УКБ МО України, як первісному інвестору (власнику). Південним УКБ МО України для досягнення мети договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 в якості інвестиції внесено право на здійснення будівництва на земельній ділянці, належної йому на праві постійного користування. Тобто, в даному випадку інвестицією Південного УКБ МО України в будівництво об`єкта за адресою: АДРЕСА_3 є вказане право, яке має майнову цінність, оскільки дозоляє створення на належної йому земельній ділянці нового об`єкту нерухомості.
01 травня 2025 року до суду надійшов зустрічний позов Південного УКБ МО України до ОСОБА_1 , СТ «Сузір`я Будова» про визнання недійсними договорів асоційованого членства від 15.01.2019 №4/296, від 07.02.2019 №4/21и-К (з урахуванням заяви по виправлення опечатки у зустрічному позові від 10.10.2025). 
Зустрічний позов мотивований тим, що договір про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016 між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Будова», ТОВ «Баубуд», укладений без жодного узгодження з Управлінням, яке є необхідним в силу положень Договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004. Отже, позивач за зустрічним позовом вважає, що сторони не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності на його укладення, а тому такий договір є недійсним. СТ «Сузір`я Будова» надалі укладало договори асоційованого членства на підставі недійсного договору, тому і такі договори є недійсними. Також вказує про суперечність договору про спільну діяльність інтересам держави і суспільства, адже 20% від загальної площі житла має бути передано військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей.
12 травня 2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 - Дімітріу В. В., на відзив СТ «Сузір`я Будова», у якій вказано, що асоційовані члени кооперативу виступають насамперед його інвесторами, оскільки вони не пов`язані з кооперативом трудовою функцією, а беруть лише майнову участь у діяльності кооперативу. Позивач вказує, що Південне УКБ МО України не є інвестором будівництва, воно є лише замовником будівництва, земельна ділянка не є інвестицією, адже Південне УКБ МО України не є її власником. З укладенням договору у 2004 році будівництво не розпочиналося 12 років, адже стало можливим лише з утворенням СТ «Сузір`я Будова» та залучення грошових коштів інвесторів. Перелік житла, що розподіляється Південним УКБ МО України згідно договору від 25.11.2024 не ідентифіковано, а акт розподілу загальної площі введеного об`єкту в експлуатацію відповідачем суду не наданий. Позивачу відомо, що на дату укладення договорів асоційованого членства, Південним УКБ МО України отримало у повному обсязі житло за розподілом на інших ділянках та інших житлових будинках, а паркомісця і нежитлові приміщення взагалі не підлягали розподілу. Позивачу, як і іншим інвесторам СТ «Сузір`я Будова» не пропонувало збільшити фінансування будівництва. СТ «Сузір`я Будова» сповістило позивача, що не виконуватиме договору асоційованого членства з посиланням на судову справу №916/1674/18, відношення до якого не має, ані СТ «Сузір`я Будова», ані позивач. Рішення у справі №916/1674/18 не передбачає приписів щодо збільшення фінансування будівництва, а передбачає визнання недійсною Додаткової угоди №3/70 СП від 16.10.2015 до Договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, наслідки недійсності судом не визначено, а тому їх реалізація «за рахунок інвесторів» є безпідставною. СТ «Сузір`я Будова» діє виключно на користь СТ «Сузір`я Плюс», ТОВ «УВГП-Система», тобто всупереч Статуту, цілям діяльності, мети утворення та на шкоду власним членам, зокрема позивачу. Укладені додаткові угоди №3 від 11.12.2019, №4 від 25.01.2024, №5 від 01.03.2024 позивач вважає фраудаторними, адже укладені на шкоду асоційованим членам. 
12 травня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , надала відповідь на відзив СТ «Сузір`я Плюс» у якій вказує, що СТ «Сузір`я Плюс» уклало договір про спільну діяльність, саме воно змушує переукласти договори, його дії направлені на шкоду позивачу. Про пов`язаність між собою ТОВ «УГВП-Ситема», СТ «Сузір`я Будова» та СТ «Сузір`я Плюс» свідчить їх реєстрацією за однією адресою.
12 травня 2025 представник позивача ОСОБА_2 - Дімітріу В. В., надала відповідь на відзив ТОВ «УВГП-Система», згідно якої зазначає, що твердження відповідача про відсутність порушення прав з боку ТОВ «УВГП-Система» спростовуються фактом незаконного заволодіння та розпорядження останнім усіма активами СТ «Сузір`я Будова», фактом наявності договору про спільну діяльність від 29.08.2016, фактом представництва ТОВ «УВГП-Система» з боку СТ «Сузір`я Будова» під час укладення договорів асоційованого членства та ін.. Позивач вказує, що ТОВ «УВГП-Система» порушує право власності та майнові права позивача.
21 липня 2025 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 на зустрічний позов, згідно якого вона заперечує проти його задоволення, адже договори асоційованого членства не порушують права Південного управління капітального будівництва, адже об`єкти будівництва не є, та ніколи не були об`єктами, що підлягають розподілу Південним УКБ МО України. Зустрічним позовом не ідентифіковано яке саме житло розподілене Південним УКБ МО України. Окрім того, 100% житла належить СТ «Сузір`я Плюс», а значить зустрічний позов пред`явлено до неналежних відповідачів. У діях позивача за зустрічним позовом вбачається, недобросовісна та суперечлива поведінка, яка полягає у тому, що воно спочатку надає усі необхідні погодження щодо будівництва Житлового комплексу «Чотири сезони» за рахунок грошових коштів інвесторів – членів СТ «Сузір`я Будова», отримує дозвіл на виконання будівельних робіт, вводить будинок до експлуатації, направляє документи до районної адміністрації щодо присвоєння адреси, отримує квартири у інших будинках, а згодом, після отримання усіх необхідних документів для реєстрації права власності за об`єктами нерухомості звертається до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними договорів асоційованого членства. Усі наслідки у справі №916/1674/18 не стосуються ані СТ «Сузір`я Будова», ані відповідачів за зустрічним позовом. Також ОСОБА_3 вказує про подання зустрічного позову з пропуском строку позовної давності, адже щонайменше з введенням до експлуатації І секції ЖК «Чотири сезони» 12 липня 2019 року згідно сертифікату, позивачу за зустрічним позовом відомо, що за Договором про спільну діяльність №1/Г від 29.08.2016 укладаються договори асоційованого членства в споживчому товаристві з метою виконання умов Договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, однак позов пред`явлено майже через 6 років після укладення договорів.
У судовому засіданні 08 січня 2026 року суд перейшов до стадії судових дебатів. Представник ОСОБА_1 – Дімітріу В. В. просила задовольнити позовні вимоги. Представник СТ «Сузір`я Будова» - Новак Л. А. просила відмовити у задоволенні позову. Представник Південного УКБ МО України – Ромашкін С. В. просив відмовити у задоволенні позову та задовольнити зустрічний позов.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
У судовому засіданні 08 січня 2026 року суд перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив, що проголошення повного судового рішення відбудеться 20 січня 2026 року о 14:30 год.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) до Споживчого товариства «Сузір`я Будова» (код ЄДРПОУ 40355181, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 25), Товариства з обмеженою відповідальністю «УВГП-Система» (код ЄДРПОУ 32866376, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 25), Споживчого товариства «Сузір`я Плюс» (код ЄДРПОУ 45159936, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 25), Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 24980210, м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18), Товариства з обмеженою відповідальністю «Баубуд» (код ЄДРПОУ 26133460, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 25), Колективного підприємства «Будова» (код ЄДРПОУ 22484783, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 25) про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна та визнання майнових прав на об`єкт будівництва – залишено без задоволення.
Зустрічні позовні вимоги Південного міжрегіонального капітального будівництва Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 24980210, м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ), Споживчого товариства «Сузір`я Будова» (код ЄДРПОУ 40355181, м. Одеса, вул. Осипова, буд. 25) про визнання договорів недійсними – залишено без задоволення. (а.с. 133-152)
В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дімітріу Вікторія Валеріївна, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
В судове засідання, призначене на 27 травня 2026 року об 15:00 год з`явились представник відповідача ПУКБ МОУ – адвокат Скиба Е. А., представник відповідача СТ «Сузір`я Будова» - адвокат Новак Л. А., інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 3, а.с. 214-217).
Від представника позивача – адвоката Дімітріу В. В. до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у з`язку із перебуванням адвоката у відпустці за сімейними обставинами з 27.05.2026 по 31.05.2026.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та відмовляє в задоволенні клопотання з огляду на наступне.
Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Скаржник, як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язаний цікавитись відомим їй провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу. 
Також апеляційний суд зауважує, що представником не надано доказів на підтвердження повідомлених нею обставин.
Крім того, в апеляційні скарзі чітко викладена позиція щодо суті справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзивах відповідача Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України в особі представника Іващенка Миколи Володимировича, відповідача Споживчого товариства «Сузір`я Будова», в особі керівника Новікова Олександра Миколайовича, відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «УВГП-Система» на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дімітріу Вікторія Валеріївна, задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Отже, у даному випадку фактично оскаржується в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 ..
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). (частина першою статті 530 ЦК України).
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина 3 статті 626 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У частині 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Правовідносини сторін договору асоційованого членства в споживчому товаристві, який окрім, членських правовідносин містить положення про інвестиційні зобов`язання регулюються законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та «Про інвестиційну діяльність».
Згідно частини 1 статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.
Частиною 3 статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.
Об`єкт інвестування – це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном (стаття 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»).
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Згідно статті 328 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 (провадження №14-8цс21) вказала, що у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.
Також ВПВС у постанові від 14.12.2021 №344/16879/15-ц виснувала, що у випадку, коли об`єкт нерухомості вже збудований та введений в експлуатацію, проте інвестором (покупцем) не отримані правовстановлюючі документи у зв`язку із порушенням продавцем за договором (інвестування, купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно) взятих на себе договірних зобов`язань щодо передання всіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої сплачена покупцем в повному обсязі, та у разі невизнання продавцем первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, ефективним способом захисту такого права є звернення до суду з вимогою про визнання права власності на проінвестоване (оплачене) ним майно відповідно до положень статті 392 ЦК України.
Позивачі як інвестори щодо майна яке здане в експлуатацію обрали ефективний спосіб захисту прав, адже не відбулася реєстрація права власності щодо об`єктів нерухомого майна, які є предметом спору, у зв`язку з чим доводи відповідача в цій частині є безпідставними.
Судом першої інстанції встановлено, що СТ «Сузір`я Будова» є споживчим житлово-будівельним кооперативом створеним його засновниками на добровільних засадах для організації будівництва житла, його експлуатації та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів в житлі та його експлуатації (п. п. 1.1., 2.2 Статуту СТ «Сузір`я Будова» затвердженого рішенням Установчих зборів членів від 17.03.2016). (т. 1 а.с. 61-66)
15 січня 2019 року Споживче товариство «Сузір`я Будова» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони уклали договір асоційованого членства в споживчому товаристві №4/296, у якому вказано, що:
- відповідно до Статуту Товариства та цього Договору Товариство приймає Пайовика в асоційовані члени Товариства. Пайовик при підписанні даного Договору ознайомився з положеннями Статуту та згоден їх реалізовувати;
- Пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї Частки в Товариство, з метою забезпечення Товариством будівництва Будинку за рахунок внесеного Пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі Цільового внеску частину витрат, пов?язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього Договору, а Товариство зобов`язується забезпечити будівництво Будинку, і, після здачі Будинку в експлуатацію, передати Пайовикові закріплену за ним квартиру, за умови виконання Пайовиком зобов`язань за цим Договором. Розмір Частки, зазначений в п. 2.1, є остаточним і включає в себе витрати Товариства на забезпечення будівництва Будинку та виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва Будинку та здачі його в експлуатацію (Пай), а також, витрати на утримання Товариства та реалізацію їм заданих цілей і завдань (Цільовий Внесок), крім випадків, зазначених у п. 2.8 цього Договору;
- Пайовик уповноважує Товариство виконати такі дії: - реалізувати статутні цілі і завдання відповідно до Статуту Товариства; - забезпечити будівництво Будинку; - розпорядитися внесеною ним Часткою відповідно до умов цього Договору та Статутом Товариства;
- характеристика Квартири закріплюється в Додатку №1 («Специфікація») до даного Договору, який є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до п. 2.1 Договору №4/296 від 15.01.2019, Пайовик в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, зобов`язується внести Частку в розмірі еквівалентному 74 814,00 доларів США, що на момент укладення Договору становить 2 096 650 гривень за курсом Національного банку України.
Пунктом 4.2 Договору №4/296 від 15.01.2019 закріплено, що товариством зобов`язане, зокрема:
- забезпечити будівництвом Будинку в строк – ІІІ квартал 2021 року;
- закріпити Квартиру за Пайовиком за умови виконання п.п. 2.1., 2.2, 2.3 цього Договору, тобто внесення Частки;
- після здачі Будинку в експлуатацію письмово повідомити Пайовика про готовність Товариства передати квартиру у володіння Пайовика в необхідності підписати Акт прийому-передачі Квартири;
- протягом 7 календарних днів з моменту підписання Сторонами Акту прийому-передачі Квартири до повної сплати ОСОБА_4 надати Пайовикові довідку про повну виплату паю, яка буде підставою для оформлення Пайовиком права власності на належну йому квартиру. (т. 1 а.с. 67-77)
Додатком №1 до Договору асоційованого членства в споживчому товаристві №4/296 від 15.01.2019 закріплена специфікація квартири: місцезнаходження будинку: АДРЕСА_6 , будівельний номер квартири АДРЕСА_7 , загальна площа квартири 71,8 кв.м, кількість кімнат 2 (т. 1 а.с. 78).
Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру позивачка на виконання договору №4/296 від 15.01.2019 внесли грошові кошти у розмірі 1 801 293 грн. (т. 1 а.с. 82-87)
07 лютого 2019 року СТ «Сузір`я Будова» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони уклали договір асоційованого членства в споживчому товаристві №4/21и-К, у якому вказано, що:
- відповідно до Статуту Товариства та цього Договору Товариство приймає Пайовика в асоційовані члени Товариства. Пайовик при підписанні даного Договору ознайомився з положеннями Статуту та згоден їх реалізовувати;
- Пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї Частки в Товариство, з метою забезпечення Товариством будівництва Будинку за рахунок внесеного Пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі Цільового внеску частину витрат, пов`язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього Договору, а Товариство зобов`язується забезпечити будівництво Будинку, і, після здачі Будинку в експлуатацію, передати Пайовикові закріплену за ним квартиру, за умови виконання Пайовиком зобов`язань за цим Договором. Розмір Частки, зазначений в п. 2.1, є остаточним і включає в себе витрати Товариства на забезпечення будівництва Будинку та виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва Будинку та здачі його в експлуатацію (Пай), а також, витрати на утримання Товариства та реалізацію їм заданих цілей і завдань (Цільовий Внесок), крім випадків, зазначених у п. 2.8 цього Договору;
- Пайовик уповноважує Товариство виконати такі дії: - реалізувати статутні цілі і завдання відповідно до Статуту Товариства; - забезпечити будівництво Будинку; - розпорядитися внесеною ним Часткою відповідно до умов цього Договору та Статутом Товариства;
- характеристика Нежитлового приміщення закріплюється в Додатку №1 («Специфікація») до даного Договору, який є невід`ємною частиною Договору.
Згідно п. 2.1 Договору №4/21и-К від 07.102.2019, Пайовик в порядку і на умовах, передбаченим цим Договором, зобов`язується внести Частку в розмірі 111 000 грн. (т. 1 а.с. 89-93)
Специфікація нежитлового приміщення закріплена у Додатку №1 до Договору асоційованого членства в споживчому товаристві №4/21и-К від 07.02.2019, згідно якого місцезнаходження будинку: АДРЕСА_8 (т. 1 а.с. 93 на звороті).
Квитанціями до прибуткового касового ордеру підтверджується внесення ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 111 000 грн на виконання договору №4/21и-К від 08.10.2018. (т. 1 а.с. 95)
15 січня 2019 року СТ «Сузір`я Будова» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони уклали договір асоційованого членства в споживчому товаристві №167/М, у якому вказано, що:
- відповідно до Статуту Товариства та цього Договору Товариство приймає Пайовика в асоційовані члени Товариства. Пайовик при підписанні даного Договору ознайомився з положеннями Статуту та згоден їх реалізовувати;
- Пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї Частки в Товариство, з метою забезпечення Товариством будівництва Будинку за рахунок внесеного Пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі Цільового внеску частину витрат, пов?язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього Договору, а Товариство зобов`язується забезпечити будівництво Будинку, і, після здачі Будинку в експлуатацію, передати Пайовикові закріплену за ним квартиру, за умови виконання Пайовиком зобов`язань за цим Договором. Розмір Частки, зазначений в п. 2.1, є остаточним і включає в себе витрати Товариства на забезпечення будівництва Будинку та виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва Будинку та здачі його в експлуатацію (Пай), а також, витрати на утримання Товариства та реалізацію їм заданих цілей і завдань (Цільовий Внесок), крім випадків, зазначених у п. 2.8 цього Договору;
- Пайовик уповноважує Товариство виконати такі дії: - реалізувати статутні цілі і завдання відповідно до Статуту Товариства; - забезпечити будівництво Будинку; - розпорядитися внесеною ним Часткою відповідно до умов цього Договору та Статутом Товариства;
- характеристика Машиномісця закріплюється в Додатку №1 («Специфікація») до даного Договору, який є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до п. 2.1 Договору №167/М від 15.01.2018, Пайовик в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, зобов`язується внести Частку в розмірі еквівалентному 19 000 доларів США, що на момент укладення Договору становить 532 450 гривень за курсом Національного банку України.
Пунктом 4.2 Договору №167/М від 15.01.2019 закріплено, що товариством зобов`язане, зокрема:
- забезпечити будівництвом Будинку в строк – ІV квартал 2021 року;
- закріпити Машиномісця за Пайовиком за умови виконання п. п. 2.2, 2.3 цього Договору, тобто внесення Частки;
- після здачі Будинку в експлуатацію письмово повідомити Пайовика про готовність Товариства передати Машиномісце у володіння Пайовика в необхідності підписати Акт прийому-передачі Квартири;
- протягом 7 календарних днів з моменту підписання Сторонами Акту прийому-передачі ОСОБА_5 до повної сплати ОСОБА_4 надати Пайовикові довідку про повну виплату паю, яка буде підставою для оформлення Пайовиком права власності на належну йому Машиномісце. (т. 1 а.с. 96-100)
Додатком №1 до Договору асоційованого членства в споживчому товаристві №167/М від 15.01.2019 закріплена специфікація машиномісця: місцезнаходження будинку: АДРЕСА_9 , будівельний номер машиномісця. 167 (т. 1 а.с. 101)
Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру позивачка на виконання договору №167/М від 15.01.2019 внесла грошові кошти у розмірі 460 461 грн. (т. 1 а.с. 103-106)
Земельна ділянка площею 2,9225 за адресою: АДРЕСА_3 з цільовим призначенням: для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України належить Державі в особі органу державної влади – Одеська обласна державна адміністрація, про що свідчить інформаційна довідка від 12.05.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. (т. 1 а.с. 107)
Правокористувачем земельної ділянки площею 2,9225 га за адресою: АДРЕСА_3 є Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12.12.2016. (т. 1 а.с. 242)
Дозвіл на виконання будівельних робіт отримано замовником Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України 14.08.2018 щодо IV пускового комплекті та 31.08.2018 щодо V пускового комплексу (т. 1 а.с. 243, 244).
25 листопада 2004 року між товариством з обмеженою відповідальністю «УВГП-Система» (пайовик) та Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України (замовник) укладено договір №227/УПБ-70Д про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, відповідно до п. 2.1 якого, предметом цього Договору є фінансування та будівництво «Пайовиком» в повному обсязі, згідно одержаної у встановленому законом порядку проектно-кошторисної документації на будівництво групи житлових будинків з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями, підземними паркінгами, обладнанням, інженерними мережами та спорудами, орієнтованою загальною площею 35 тис.кв.м на земельній ділянці орієнтовною площею 2,5 га в АДРЕСА_3 (військове містечко № НОМЕР_3 ).
Згідно п. 3.1 Договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, Пайовик здійснює в повному обсязі фінансування будівництва об`єкту на умовах, передбачених дійсним Договором. Замовник вносить свою пайову участь у будівництво у вигляді виконання обов`язків, надання послуг, передбачених в п. 4.1 Договору.
Пунктом 3.4 Договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, розподіл Об`єкту між сторонами здійснюється наступним чином: замовнику: 20% від загальної площі житла Об`єкту, що на момент укладення угоди орієнтовно складає 7 000 кв.м; пайовику: 80% від загальної площі житла Об`єкту, що на момент укладення угоди орієнтовно складає 28 000 кв.м, а також кінцеву будівельну продукцію, визначену проектно-кошторисною документацією, а саме будинок (секції), 100% вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень, підземні паркінги, обладнання, інженерні мережі та споруди.
Пунктом 3.7 Договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, пайовик має право надавати замовнику квартири в інших новозбудованих житлових будинках в м. Одесі в обсязі частки замовника, визначеної в п. 3.4 Договору в термін до кінця 2007 року. (т. 1 а.с. 108-110)
02 грудня 2005 року між ТОВ «УВГП-Система» (пайовик) та Південним УКБ МО України (замовник) укладено додаткову угоду №1/70СП до договору №227/УПБ-70Д, згідно якої з метою скорочення термінів забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей та враховуючи те, що завершення будівництва об`єкту (м. Одеса, пр-т Гагаріна 19-21) передбаченого чергами на 2007-2008 р.р., сторони домовились про те, що пайовик передає в 2005 році замовнику за його згодою готові квартири в інших будинках. (т. 1 а.с. 111)
25 грудня 2008 року між ТОВ «УВГП-Система» (пайовик) та Південним УКБ МО України (замовник) укладено додаткову угоду №2/70СП до договору №227/УПБ-70Д, умовами якої змінили терміни будівництва та інші умови. Зокрема, пункт 3.7 Договору викладено в наступній редакції: «Пайовик достроково передає Замовнику квартири відповідно до п. 3.4. Договору загальною площею 7 008,20 кв.м, у т.ч. 30 квартир загальною орієнтовною площею 2 568,5 кв.м у АДРЕСА_10 , згідно додатку №1 до цієї додаткової угоди у строк до 20.12.2009 р., 74 квартири в  АДРЕСА_11 орієнтовною площею 4 439,7 кв.м згідно додатку №2 до цієї додаткової угоди, за погодженням КЕВ м. Одеси у строк до 20.12.2009 р...». (т. 1 а.с. 112-113)
Додатком до додаткової угоди №2/70СП від 25.12.2008 є адресний перелік квартир, якими затверджено квартири в будинку АДРЕСА_10 та в будинку АДРЕСА_12 , які передаються замовнику на виконання додаткової угоди до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, відповідно до якого загальна площа становить 7 008,2 кв.м. (т. 1 а.с. 113 на звороті-114)
16 жовтня 2015 року між ТОВ «УВГП-Система» (пайовик) та Південним УКБ МО України (замовник) укладено додаткову угоду №3/70СП до договору №227/УПБ-70Д, умовами якої, зокрема, пункт 3.4 Договору №227/УПБ-70Д викладено в новій редакції: «розподіл об`єкту між сторонами здійснюється наступним чином: замовнику – 7735 кв.м Об`єкту; пайовику – решта площі Об`єкту, а також кінцеву будівельну продукцію визначену проектно-кошторисною документацією, а саме будинок (секції) 100% вбудовано-прибудованих приміщень, підземні паркінги, інженерні мережі та споруди, незалежно від ТЕП Об`єкту». Разом з тим площа об`єкта збільшено до 85 000 кв.м. (т. 2 а.с. 233-234)
Однак, додаткова угода №3/70 СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70 Д від 25.11.2004 про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, укладена між Південним УКБ МО України та ТОВ «УВГП-Система» визнана недійсною з моменту вчинення постановою Південного-Західного апеляційного господарського суду від 31 серпня 2022 року у справі №916/1674/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року.
10 квітня 2017 року між ТОВ «УВГП-Система» (пайовик) та Південним УКБ МО України (замовник), КП «Будова» (генпідрядник) укладено додаткову угоду №303/36/4 до Договору про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей №227/УПБ-70Д від 25.11.2024. (т. 2 а.с. 20-21)
Під час дії додаткової угоди №3/СП від 16.10.2015, яка в подальшому була визнана недійсною, а саме 29 серпня 2016 року між ТОВ «УВГП-Система», СП «Сузір`я Будова» та ТОВ «Баубуд» укладено договір про спільну діяльність №1/Г-19, відповідно до п. 1.1 якого сторони уклали цей Договір про спільну господарську діяльність з метою будівництва групи житлових будинків з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями, підземними паркінгами, обладнаннями, інженерними мережами та спорудами, орієнтовною загальною площею квартир 85 000 кв.м за адресою: м. Одеса, пр-т Гагаріна, 19-21. Для досягнення мети за Договором Сторони зобов`язуються спільно та узгоджено здійснювати необхідні фактичні і юридичні дії. Договором передбачено, що зі сторони ТОВ «УВГП-Система» внеском в спільну діяльність є право на забудову земельної ділянки, всі необхідні документи. Зі сторони СТ «Сузір`я Будова» внеском у спільну діяльність є грошові кошти у сумі 679 796 000 грн, а також професійні знання, навички і вміння, ділова репутація і ділові зв`язки. Зі сторони ТОВ «Баубуд» внеском в спільну діяльність є професійні навички і вміння, ділова репутація і ділові зв`язки, проведення вивчення ринку з питань обрання генерального підрядника. (т. 1 а.с. 115-117)
Між ТОВ «УВГП-Система», СТ «Сузір`я Будова» та ТОВ «Баубуд» 26 листопада 2019 року укладено додаткову угоду №2 до Договору про спільну діяльність №1/Г-19, якою зокрема внесено зміну у внесок СТ «Сузір`я Будова» який складає 680 000 000 грн і отримання СТ «Сузір`я Будова» 100% квартир, а також залишок площі прибудованих та допоміжних приміщень за вирахуванням частки ТОВ «УВГП-Система», згідно п. 5.2.1 та 100% місць у паркінгу в повному обсязі. (т. 1 а.с. 118)
11 грудня 2019 року між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Будова» укладено додаткову угоду №3 до Договору про спільну діяльність №1/Г-19, згідно якої внесено зміни до договору №1/Г-19 від 29.08.2016, зокрема, в частині можливості одностороннього розірвання договору у випадку суттєвого порушення умов договору. (т. 1 а.с. 151)
ТОВ «УВГП-Система» листом від 25.08.2023 повідомила СТ «Сузір`я Будова», що за результатом розгляду судової справи №916/1674/18 Міністерство оборони України отримало право за умовами Договору 227/УПБ-70Д від 25.11.2004 на 17 000 кв.м житла в об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_3 . На теперішній час Міноборони має права на те ж саме нерухоме майно, на яке передбачені права СТ «Сузір`я Будова». З урахуванням частково проведених розрахунків, площа житла, що має бути передана Міністерству оборони України в об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_3 становить 11 019,34 кв.м квартир, тому є неможливим розподіл результатів спільної діяльності між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Будова» згідно Договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016, зокрема, передача СТ «Сузір`я Будова» 100% квартир. (т. 1 а.с. 248)
25 січня 2024 року між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Будова» укладено додаткову угоду №4 до Договору про спільну діяльність №1/Г-19, згідно якої сторони дійшли до згоди розірвати договір з 25 січня 2024 року. СТ «Сузір`я Будова» зобов`язане передати виконані роботи Генеральним підрядником ТОВ «УГВП-Система» в строк до 29 лютого 2024 року. (т. 1 а.с. 153)
01 березня 2024 року між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Будова» укладено додаткову угоду №5 до Договору про спільну діяльність №1/Г-19, згідно якої передача виконаних робіт перенесена до 01 березня 2024 року. (т. 1 а.с. 154)
Як наслідок, 01 березня 2024 року між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Будова» підписано акт №1 прийому-передачі будівельно-монтажних робіт до Договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016 «Будівництво житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_3 , І черга будівництва (IV та V пускові комплекси)». (т. 1 а.с. 155-156)
Втім, рішенням Господарського суду Одеської області від 01 квітня 2025 року у справі №916/4928/24, яке набрало законної сили 18 червня 2025 року, позов Південного УКБ МО України задоволено. Договір про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016, укладений між ТОВ «УВГП-Системи», СТ «Сузір`я Будова» та ТОВ «Баубуд» визнано недійсним з моменту укладення. Застосовано наслідки недійсності правочину та визнано відсутнім передбачені Договором про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016 права у ТОВ УВГП-Системи», СТ «Сузір`я Будова» та ТОВ «Баубуд» щодо об`єктів будівництва та збудованих об`єктів на земельній ділянці по АДРЕСА_13 (додатки до заяви від 30.07.2025 містяться в системі «Електронний суд»).
Доводи позивача про те, що позивачі не були учасниками справи №916/4928/24, а тому в силу положень ст. 82 ЦПК України, не слід брати до уваги таке рішення суд відхиляє, адже судом визнано недійсним договір про спільну діяльність від 29.08.2016 і це не є встановленою судом обставиною. Недійсність договору з моменту укладення встановлена рішенням, яке набрало законної сили і яке є обов`язковим для виконання. 
ТОВ «УГВП-Система» 26 січня 2024 року уклала договір про спільну діяльність №1/Г-19 з СТ «Сузір`я Плюс» (т. 1 а.с. 166-168).
18 жовтня 2024 року Державна інспекція архітектури та містобудування України видала сертифікат №ІУ123241004661, яким засвідчила відповідність закінченого будівництва об`єкта проектній документації та підтвердила готовність до експлуатації будівництва житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_13 черга будівництва (ІV пусковий комплекс) (т. 1 а.с. 137-142).
На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації №107 від 03.03.2025 житловому будинку з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом (ІV пусковий комплекс) присвоєно адресу: будинок АДРЕСА_2 (пр-т Гагаріна до перейменування). (т. 1 а.с. 185-192)
На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації №629 від 12.11.2025 житловому будинку з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом (V пусковий комплекс), ідентифікатор об`єкту будівництва 01.3074924.4645434.20250626.47.0000.79 присвоєно адресу: будинок АДРЕСА_2 , а з ідентифікатором об`єкту будівництва 01.3074879.4645246.20250626.13.0000.60 присвоєно адресу: будинок АДРЕСА_2 (т. 3 а.с. 90-101).
Додані до позову додатки, розташовані на а.с.123-132, тому 1 не приймаються до уваги, адже ніким не підписані, а докази на а.с.133-136 , тому 1 не приймаються до уваги, адже не можливо встановити чия переписка, дата її здійснення, законність отримання доступу до чатів. Повідомлення про скликання загальних зборів (т. 1 а.с. 170-171) та, відповідно, відповідь на нього (т. 1 а.с. 173) не приймається до уваги, як недопустимий доказ, адже ОСОБА_6 , яка склала повідомлення не є учасником справи. Інформаційна довідка на а.с. 245, тому 2 також не приймається судом до уваги, оскільки здійснена за запитом не учасника справи та не стосується предмету спору.
Отже, позивач вважає, що за нею слід визнати права власності на три об`єкти нерухомості: квартиру та нежитлове приміщення в IV пусковому комплексі, який зданий в експлуатацію та машиномісце в V пусковому комплексі, який також зданий в експлуатацію під час розгляд справи, на підставі укладених трьох договорів асоційованого членства в СТ «Сузір`я Будова», в той час як СТ «Сузір`я Будова» вказує на неможливість виконання вимог договорів, у зв`язку з визнання недійсним договору про спільну діяльність на підставі якого СТ «Сузір`я Будова» здійснювало свою діяльність на об`єктів за адресою: АДРЕСА_14 , 19-Е).
У статті 190 ЦК України визначено, що майно є особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
Отже, у ЦК України визначення майнового права немає, оскільки у статті 190 ЦК України лише зазначено, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац 3 частини 2 статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року №2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).
Концепція поняття «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а отже і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» («Broniowski v. Poland»), заява №31443/96; пункт 22 рішення від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява №10972/05).
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Таким чином, майнове право - це обумовлене право на набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.
Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
СТ «Сузір`я Будова» в п. 1.2 укладених з позивачем договорів, які визначають предмет договорів асоційованого членства у споживчому товаристві зобов`язалося забезпечити будівництво будинку і після його здачі в експлуатацію передати пайовику закріплене за ним приміщення, за умови виконання пайовиком зобов`язання за договором.
Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 частково сплатила внесеки за двома договорами щодо квартири та нежитлового приміщення та у повному обсязі здійснила оплату по договору асоційованого членства в споживчому товаристві щодо паркомісця. Проте, навіть за умови повної сплати за договорами, на переконання суду позивач не може набути право власності на три об`єкти нерухомості, адже внаслідок визнання недійсним договору про спільну діяльність №1/Г-19 укладеного між ТОВ «УВГП-Система» та СТ «Сузір`я Будова» 29.08.2018, СТ «Сузір`я Будова» не набуло жодних прав щодо результатів будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а, тому, на час розгляду справи у СТ «Сузір`я Будова» відсутні повноваження щодо розпорядження результатами будівництва.
У частині 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Згідно частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин вже не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №521/19092/17).
У статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини 1 статті 27 цього Закону).
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова ВПВС від 12.03.2019 у справі №911/3594/17).
У постанові ВПВС від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 зроблено висновок, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.
Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, у разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.
Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що ОСОБА_1 є інвестором, однак право власності на приміщення у об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_3 , не набуте нею, адже СТ «Сузір`я Будова» позбавлене права розпоряджатися майновими правами вищевказаного об`єкту будівництва, внаслідок визнання недійсним договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016.
При цьому, суд звертає увагу на те, що договори асоційованого членства укладенні між позивачем та СТ «Сузір`я Будова» не містять визначення конкретних об`єктів нерухомого майна, характеристика квартири, нежитлового приміщення та машиномісця визначені тільки у додатках №1 до Договорів – «Специфікація».
Згідно ст. 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбаченого законом або договором.
Забудовником (замовником) будівництва за адресою: АДРЕСА_3 є Південне УКБ МО України.
Генеральним підрядником будівництва є КП «Будова».
СТ «Сузір`я Будова» не було забудовником та не набуло права на спільну діяльність на об`єкті будівництва.
ОСОБА_1 частково сплатила кошти на виконання договорів асоційованого членства у споживчому товаристві на рахунок СТ «Сузір`я Будова», що підтверджується наданими квитанціями, однак доказів того, що ці кошти передані далі саме на інвестування будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_3 суду представлено не було.
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_15 та на машиномісце АДРЕСА_16 за ОСОБА_1 , адже СТ «Сузір`я Будова» не могло розпоряджатися майновими права щодо цих об`єктів нерухомого майна.
Інші доводи представника позивача не спростовують висновків суду вказаних вище, а, тому, не приймаються до уваги.
Окрім того, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі при розгляді справи №761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Незалучення до участі у справі іншої особи, як належного співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №203/2/19 (провадження №61-6983св20).
Визначення відповідачів, предмет спору та підстави позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів і обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується останнім під час розгляду справи. Визначення складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (аналогічний висновок викладено в пункті 7.17 постанови ВПВС від 25.06.2019 у справі №910/17792/17).
Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10 постанови ВПВС від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).
За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (наведену правову позицію викладено в постанові ВПВС від 11.09.2019 у справі №910/7122/17).
Заявлені позовні вимоги до відповідачів ТОВ «Баубуд», КП «Будова», СТ «Сузір`я Будова» та СТ «Сузір`я Плюс», ТОВ «УВГП-Система» задоволенню не підлягають, адже такі відповідачі є неналежним відповідачами та порушення прав та інтересів позивача з боку вказаних відповідачів судом не встановлено, оскільки лише Південне УКБ МО України як замовник будівництва є особою за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги.
Щодо вимоги зустрічного позову Південного УКБ МО України про визнання недійсними договорів асоційованого членства в споживчому товаристві суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Водночас за змістом частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Згідно статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.
Частина 3 статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Разом з тим, далі вказано, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-62цс16).
На захист прав третіх осіб, які виступають у правовідносинах з юридичними особами, у тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі №760/8121/16-ц).
Позивач за зустрічним позовом вказує, що договір про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016 є недійним через його укладення без погодження з Управлінням, яке є необхідними в силу положень Договору №22/УПБ-70Д від 25.11.2004, а, тому, СТ «Сузір`я Будова» не мало права укладати з іншими особами договори асоційованого членства в споживчому товаристві.
Проте, суд не погоджується з такими доводами Південного УКБ МО України, адже СТ «Сузір`я Будова» на підставі недійсності договору про спільну діяльність, встановлену рішенням господарського суду у справі №916/4928/24, не набуло права укладати договори щодо інвестування об`єкту будівництва об`єкту за адресою: АДРЕСА_3 , тоді як договори асоційованого членства №4/239-КР від 13.03.2018, №146/М від 13.03.2018 та №4/16в-К від 08.10.2018 та Статут СТ «Сузір`я Будова» не містить положень щодо конкретного майна (майнових прав до введення будинків в експлуатацію) у об`єктів за адресою: АДРЕСА_3 .
Південне УКБ МО України просить визнати недійсними договори, якими серед іншого визначені членські правовідносини між позивачем та СТ «Сузір`я Будова», наслідком чого буде фактична втрата позивачем членства в СТ «Сузір`я Будова», тоді як такі правовідносини сторін ніяк не впливають на права та обов`язки Південного УКБ МО України.
Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.
У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Доводи про відсутність узгодження Управління на укладення договору про спільну діяльність є безпідставними, адже такий договір вже визнаний судом недійсним, предметом спору є інші договори.
На переконання Південного УКБ МО України недійсність договору про спільну діяльність свідчить про недійсність укладених на його основі договорів асоційованого членства у споживчому товаристві. 
Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 при розгляді справи №396/29/17 дійшов висновку, що системне тлумачення абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України та пункту 1 частини 3 статті 1212 ЦК України свідчить, що:
(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;
(б) правила абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;
(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.
Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України не вказує, які його права порушують договори асоційованого членства укладені позивачем, не відзначає які наслідки матиме для нього визнання договорів недійсними.
Разом з тим, з врахуванням встановленої судом безпідставності позовних вимог про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, замовником яких є Південне управління капітального будівництва, визнання недійсними договорів асоційованого членства в споживчому товаристві не створить для позивача за зустрічним позовом жодних правових наслідків.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах ВПВС від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови ВПВС від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).
Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.
Такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладення правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 №910/3372/19.
Ураховуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що визнання недійсними договорів асоційованого членства у споживчому товаристві, які укладені між ОСОБА_1 та СТ «Сузір`я Будова» не є ефективним способом захисту для Південного УКБ МО України, тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.
Представник позивачів просила застосувати до зустрічного позову строк позовної давності, з приводу чого суд зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.
Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.
Виходячи з положень ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.02.2022 у справі №758/10335/16-ц.
Отже, у зв`язку з тим, що зустрічний позов є необґрунтованим, строки позовної давності до нього не застосовуються.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи.
Посилання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Дімітріу В. В., в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що позивач як інвестор у разі виконання власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону її майнові права трансформувалися у право власності, яке підлягає державній реєстрації, у даному випадку не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13.04.2011) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12.06.2009) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, в тому, що у даному випадку позивач як інвестор у разі виконання власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону її майнові права трансформувалися у право власності, яке підлягає державній реєстрації. Й, навпаки, відповідачами повністю спростовано підстави позову.
Так, стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.
Право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (п. 93 Постанови ВП ВС від 18.12.2019 у справі №522/1029/18).
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Тобто, стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (Постанова КГС ВС від 21.03.2019 №909/175/18).
У постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року №6-244цс14, від 24 червня 2015 року №6-318цс15, від 10 лютого 2016 року №6-2124цс15 висловлена правова позиція, відповідно до якої частиною 1 статті 328 ЦК України висловлено правові висновки, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 16, 215, 216, 876 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-265цс16, виходив з того, що «на підставі статті 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами. 
Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не вважаються речовими правами на чуже майно, тому що об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.
Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право – це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. 
Таким чином, майнове право, яке є предметом договору підряду, – це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права». 
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 15 січня 2019 року СТ «Сузір`я Будова» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони уклали договір асоційованого членства в споживчому товаристві №4/296, у якому вказано, що:
- відповідно до Статуту Товариства та цього Договору Товариство приймає Пайовика в асоційовані члени Товариства. Пайовик при підписанні даного Договору ознайомився з положеннями Статуту та згоден їх реалізовувати;
- Пайовик зобов?язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї Частки в Товариство, з метою забезпечення Товариством будівництва Будинку за рахунок внесеного Пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі Цільового внеску частину витрат, пов?язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього Договору, а Товариство зобов?язується забезпечити будівництво Будинку, і, після здачі Будинку в експлуатацію, передати Пайовикові закріплену за ним квартиру, за умови виконання Пайовиком зобов?язань за цим Договором. Розмір Частки, зазначений в п. 2.1, є остаточним і включає в себе витрати Товариства на забезпечення будівництва Будинку та виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва Будинку та здачі його в експлуатацію (Пай), а також, витрати на утримання Товариства та реалізацію їм заданих цілей і завдань (Цільовий Внесок), крім випадків, зазначених у п. 2.8 цього Договору;
- Пайовик уповноважує Товариство виконати такі дії: - реалізувати статутні цілі і завдання відповідно до Статуту Товариства; - забезпечити будівництво Будинку; - розпорядитися внесеною ним Часткою відповідно до умов цього Договору та Статутом Товариства;
- характеристика Квартири закріплюється в Додатку №1 («Специфікація») до даного Договору, який є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до п. 2.1 Договору №4/296 від 15.01.2019, Пайовик в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, зобов`язується внести Частку в розмірі еквівалентному 74 814,00 доларів США, що на момент укладення Договору становить 2 096 650 грн за курсом Національного банку України.
Пунктом 4.2 Договору №4/296 від 15.01.2019 закріплено, що товариством зобов`язане, зокрема:
- забезпечити будівництвом Будинку в строк – ІІІ квартал 2021 року;
- закріпити Квартиру за Пайовиком за умови виконання п. п. 2.1., 2.2, 2.3 цього Договору, тобто внесення Частки;
- після здачі Будинку в експлуатацію письмово повідомити Пайовика про готовність Товариства передати квартиру у володіння Пайовика в необхідності підписати Акт прийому-передачі Квартири;
- протягом 7 календарних днів з моменту підписання Сторонами Акту прийому-передачі Квартири до повної сплати ОСОБА_4 надати Пайовикові довідку про повну виплату паю, яка буде підставою для оформлення Пайовиком права власності на належну йому квартиру. (т. 1 а.с.67-77)
Додатком №1 до Договору асоційованого членства в споживчому товаристві №4/296 від 15.01.2019 закріплена специфікація квартири: місцезнаходження будинку: АДРЕСА_6 , будівельний номер квартири АДРЕСА_7 , загальна площа квартири 71,8 кв.м, кількість кімнат 2 (т. 1 а.с. 78).
Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру позивачка на виконання договору №4/296 від 15.01.2019 внесли грошові кошти у розмірі 1 801 293 грн. (т. 1 а.с. 82-87)
07 лютого 2019 року СТ «Сузір`я Будова» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони уклали договір асоційованого членства в споживчому товаристві №4/21и-К, у якому вказано, що:
- відповідно до Статуту Товариства та цього Договору Товариство приймає Пайовика в асоційовані члени Товариства. Пайовик при підписанні даного Договору ознайомився з положеннями Статуту та згоден їх реалізовувати;
- Пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї Частки в Товариство, з метою забезпечення Товариством будівництва Будинку за рахунок внесеного Пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі Цільового внеску частину витрат, пов?язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього Договору, а Товариство зобов`язується забезпечити будівництво Будинку, і, після здачі Будинку в експлуатацію, передати Пайовикові закріплену за ним квартиру, за умови виконання Пайовиком зобов`язань за цим Договором. Розмір Частки, зазначений в п. 2.1, є остаточним і включає в себе витрати Товариства на забезпечення будівництва Будинку та виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва Будинку та здачі його в експлуатацію (Пай), а також, витрати на утримання Товариства та реалізацію їм заданих цілей і завдань (Цільовий Внесок), крім випадків, зазначених у п. 2.8 цього Договору;
- Пайовик уповноважує Товариство виконати такі дії: - реалізувати статутні цілі і завдання відповідно до Статуту Товариства; - забезпечити будівництво Будинку; - розпорядитися внесеною ним Часткою відповідно до умов цього Договору та Статутом Товариства;
- характеристика Нежитлового приміщення закріплюється в Додатку №1 («Специфікація») до даного Договору, який є невід`ємною частиною Договору.
Згідно п. 2.1 Договору №4/21и-К від 07.102.2019, Пайовик в порядку і на умовах, передбаченим цим Договором, зобов`язується внести Частку в розмірі 111 000 грн. (т. 1 а.с. 89-93)
Специфікація нежитлового приміщення закріплена у Додатку №1 до Договору асоційованого членства в споживчому товаристві №4/21и-К від 07.02.2019, згідно якого місцезнаходження будинку: АДРЕСА_8 . (т. 1 а.с. 93 на звороті)
Квитанціями до прибуткового касового ордеру підтверджується внесення ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 111 000 грн на виконання договору №4/21и-К від 08.10.2018 (т. 1 а.с. 95).
15 січня 2019 року СТ «Сузір`я Будова» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони уклали договір асоційованого членства в споживчому товаристві №167/М, у якому вказано, що:
- відповідно до Статуту Товариства та цього Договору Товариство приймає Пайовика в асоційовані члени Товариства. Пайовик при підписанні даного Договору ознайомився з положеннями Статуту та згоден їх реалізовувати;
- Пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї Частки в Товариство, з метою забезпечення Товариством будівництва Будинку за рахунок внесеного Пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі Цільового внеску частину витрат, пов`язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього Договору, а Товариство зобов`язується забезпечити будівництво Будинку, і, після здачі Будинку в експлуатацію, передати Пайовикові закріплену за ним квартиру, за умови виконання Пайовиком зобов`язань за цим Договором. Розмір Частки, зазначений в п. 2.1, є остаточним і включає в себе витрати Товариства на забезпечення будівництва Будинку та виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва Будинку та здачі його в експлуатацію (Пай), а також, витрати на утримання Товариства та реалізацію їм заданих цілей і завдань (Цільовий Внесок), крім випадків, зазначених у п. 2.8 цього Договору;
- Пайовик уповноважує Товариство виконати такі дії: - реалізувати статутні цілі і завдання відповідно до Статуту Товариства; - забезпечити будівництво Будинку; - розпорядитися внесеною ним Часткою відповідно до умов цього Договору та Статутом Товариства;
- характеристика Машиномісця закріплюється в Додатку №1 («Специфікація») до даного Договору, який є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до п. 2.1 Договору №167/М від 15.01.2018, Пайовик в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, зобов`язується внести Частку в розмірі еквівалентному 19 000 доларів США, що на момент укладення Договору становить 532 450 грн за курсом Національного банку України.
Пунктом 4.2 Договору №167/М від 15.01.2019 закріплено, що товариством зобов`язане, зокрема:
- забезпечити будівництвом Будинку в строк – ІV квартал 2021 року;
- закріпити Машиномісця за Пайовиком за умови виконання п. п. 2.2, 2.3 цього Договору, тобто внесення Частки;
- після здачі Будинку в експлуатацію письмово повідомити Пайовика про готовність Товариства передати Машиномісце у володіння Пайовика в необхідності підписати Акт прийому-передачі Квартири;
- протягом 7 календарних днів з моменту підписання Сторонами Акту прийому-передачі ОСОБА_5 до повної сплати ОСОБА_4 надати Пайовикові довідку про повну виплату паю, яка буде підставою для оформлення Пайовиком права власності на належну йому Машиномісце. (т. 1 а.с. 96-100)
Додатком №1 до Договору асоційованого членства в споживчому товаристві №167/М від 15.01.2019 закріплена специфікація машиномісця: місцезнаходження будинку: АДРЕСА_9 , будівельний номер машиномісця НОМЕР_4 . (т. 1 а.с. 101)
Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру позивачка на виконання договору №167/М від 15.01.2019 внесла грошові кошти у розмірі 460 461 грн. (т. 1 а.с. 103-106)
У постанові ВПВС від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 зроблено висновок, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.
Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, у разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.
Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
За таких підстав, суд першої інстанції правильно виходив, що ОСОБА_1 є інвестором, однак право власності на приміщення у об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_3 , не набуте нею, адже СТ «Сузір`я Будова» позбавлене права розпоряджатися майновими правами вищевказаного об`єкту будівництва, внаслідок визнання недійсним договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016. При цьому, договори асоційованого членства укладенні між позивачем та СТ «Сузір`я Будова» не містять визначення конкретних об`єктів нерухомого майна, характеристика квартири, нежитлового приміщення та машиномісця визначені тільки у додатках №1 до Договорів – «Специфікація».
За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, суд першої інстанції правильно виходив, що відмова у визнання права власності на спірне майно за позивачкою у даному випадку не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, висновок Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що за обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, позивачка ОСОБА_1 є інвестором, однак право власності на приміщення у об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_3 , не набуте нею, адже СТ «Сузір`я Будова» позбавлене права розпоряджатися майновими правами вищевказаного об`єкту будівництва, внаслідок визнання недійсним договору про спільну діяльність №1/Г-19 від 29.08.2016. При цьому, договори асоційованого членства укладенні між позивачем та СТ «Сузір`я Будова» не містять визначення конкретних об`єктів нерухомого майна, характеристика квартири, нежитлового приміщення та машиномісця визначені тільки у додатках №1 до Договорів – «Специфікація». Отже, в даному випадку відмова у задоволенні первісного позову не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. 
Таким чином, позивачем в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачі порушують її право на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні первісного позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дімітріу Вікторія Валеріївна, залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 18 червня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду М. М. Драгомерецький

Р. Д. Громік

С. М. Сегеда